Ne mičite se!
Ne!
Zovem se Tokio.
No na početku ove priče nisam se tako zvala.
OSUMNJIČENA U BIJEGU PLJAČKA S TRI MRTVA
Ovo sam bila ja.
A ovo ljubav mog života.
NAPADAČ UBIJEN
Zadnji sam ga put vidjela u lokvi krvi, otvorenih očiju.
Izveli smo 15 savršenih pljački.
Ali ne valja miješati ljubav i posao.
Kad je zaštitar pucao, morala sam promijeniti zanimanje...
iz lopova u ubojicu.
Tako sam počela bježati.
Na neki sam način i ja bila mrtva.
Ili gotovo mrtva.
PRODAJE SE
Skrivala sam se 11 dana.
Moja je slika krasila sve policijske postaje.
Dobila bih 30 godina, a iskreno...
starenje u zatvoru nije za mene.
Prije bježanje.
Tijelom i dušom.
A ako ne mogu ponijeti tijelo...
barem da pobjegne moja duša.
Ponestajalo mi je vremena za važne zadaće.
Zapravo, samo jednu.
Halo?
Mama?
Moja djevojčica!
Kako si, dušo?
Što se događa?
Vidjela si vijesti, ne?
Sve ono što kažu o meni.
Naravno da sam vidjela.
Znaš što?
Mislim ići na put.
Možda raditi na kineskom brodu.
Kao kuharica. Kažeš da ne znam ni jaja ispeći.
Tako ću naučiti, što kažeš?
Ne znam, dušo. A ako jedu samo kinesku hranu?
Što znači ovo putovanje?
Da te nikad više neću vidjeti?
Ne govori gluposti!
Vidjet ćeš me.
Poslat ću ti kartu da me posjetiš.
Gdje da te posjetim?
Na groblju?
Jesi li sama?
-Mama, jesi li sama? -Da.
Izađi na ulicu, idi prema tržnici.
Naći ću te.
Taj dan, kad sam išla na klanje,
pojavio se moj anđeo čuvar.
Nikad ne znaš kako anđeo čuvar izgleda.
Ali zadnje što očekuješ
to je da će se pojaviti u Seatu Ibizi '92.
Oprosti, imaš minutu?
Ne.
Kuhanje na brodu ima samo jednu prednost.
Ne moraš prati posuđe.
Na tren sam pomislila na Kineze...
i kako mrzim ljude koji pljuju.
-Tko si ti? Policajac? -Čekaj. Ideš na klanje.
Policija te čeka.
-Prate te danima. -Zašto da ti vjerujem?
Tako sam upoznala Profesora.
Nišaneći mu u jaja.
Mogu li?
No kod veza je dobro
da zaboravljamo kako su počele.
Mogu li?
Već su kod tvoje majke.
Zato sam ti došao pomoći.
Imam poslovnu ponudu za tebe.
Pljačku. Prilično...
jedinstvenu.
Tražim ljude koji...
ne mogu mnogo izgubiti.
Kako ti zvuči...
iznos od 2,4 milijarde eura?
Nitko nikada nije toliko ukrao.
Ni u New Yorku, ni u Londonu, ni u Monte Carlu.
Ako mi slika opet izađe u novinama,
neka bude za najveću pljačku u povijesti.
DOBRO DOŠLI
Dobro došli...
i...
hvala što ste prihvatili ovu...
poslovnu ponudu.
Živjet ćemo tu,
daleko od svjetovne buke.
Pet mjeseci proučavat ćemo kako izvesti pljačku.
Kako pet mjeseci?
Nismo ludi.
Ljudi godinama uče,
da bi imali plaću, koja je i u najboljem slučaju
ipak jedna usrana plaćica.
Što je pet mjeseci?
Razmišljam o ovome...
puno duže.
Da nikad više ne moram raditi.
Ni vi nećete.
Ni vaša djeca.
Dobro. Zasad se ne poznajete.
Neka tako ostane. Nikakva imena...
ni osobna pitanja...
ni, naravno, veze.
Neka svatko izabere ime, nešto jednostavno,
broj, planet, grad.
Tipa Gospodin 17, Gospođica 23?
Loše smo krenuli, ne pamtim ni svoj broj telefona.
Zato ti ja kažem.
A planeti?
Ja mogu biti Mars, on Uran.
Neću biti Uran, zaboravi.
-Što je s Uranom? -Ne zvuči dobro.
Neka budu gradovi.
Bit će gradovi.
Dobro.
Tako sam dobila ime Tokio.
Ovaj što mi gleda guzicu je g. Berlin. Traži ga policija.
BERLIN
Izveo 27 pljački. Zlatarnice, aukcijske kuće, blindirana vozila.
Najveća pljačka: Elizejske poljane, Pariz, 434 dijamanta.
Kao morski pas u bazenu je:
možeš se s njim kupati, ali nikad nemaš mira.
Bio je vođa pljačke.
Ovaj što kašlje je g. Moskva.
Prvo je kopao rudnik u Asturiji.
MOSKVA
Shvatio je da će stići dalje kopajući prema gore.
Šest krznarija, tri urarije i Sindikalna kasa Avilésa.
Zna se koristiti svim industrijskim alatima.
Ovaj što sjedi iza Moskve je Denver, njegov sin.
Droga, slomljeni zubi, rebra.
Kralj barskih tučnjava.
Čista vatra. U savršenom planu,
tempirana bomba.
Rio, moja slabost.
Mozart za računala. Programira od šeste godine,
zna sve o alarmima i elektronici.
Za sve ostalo, kao da se jučer rodio.
Ondje su blizanci, Helsinki i Oslo.
I najbolji plan treba vojnike. A što bolje od dva Srba?
Možda i razmišljaju, ali nikad nećemo znati.
Nairobi.
Beznadna optimistica.
Krivotvori novac od svoje 13.
Zadužena je za kontrolu kakvoće.
Moguće je da je luda. Ali tako je jebeno smiješna.
Svaki ćemo dan biti u vijestima.
Svaka će se obitelj u zemlji pitati...
što radimo.
Znate li što će misliti?
"Pizdeki, da sam se bar ja toga sjetio."
Profesor.
Nema dosjea.
Nije mijenjao osobnu od 19. godine.
Praktički duh.
Ali jako inteligentan duh.
Jer nećemo ukrasti...
ničiji novac.
Čak ćemo im biti simpatični.
A to je ključno.
Javnost mora biti uz nas.
Bit ćemo vražji junaci za sve te ljude.
Ali budite jako oprezni...
jer onog trena kad padne kap krvi... Ovo je jako važno.
Bude li ijedne žrtve...
više nećemo biti Robini Hoodovi, nego samo pizde.
Profesore.
Gđice Tokio.
Što ćemo opljačkati?
Španjolsku kraljevsku kovnicu.
DAN PLJAČKE PETAK, 8.35
Tko je birao maske?
-Što s njima? -Nisu zastrašujuće.
U filmovima maske su zastrašujuće.
Zombiji, kosturi, smrt, ne znam...
S pištoljem u ruci luđak je strašniji od kostura.
-Dosta. -Tko je ovaj seljo s brkovima?
Dalí, sine. Španjolski slikar. Jako dobar.
-Slikar. -Da.
-Slikar, koji slika? -Da.
Znaš što je jako zastrašujuće?
Lutke, to je zastrašujuće.
-Kakve lutke? -Šiljo, Pluto, Mickey Mouse.
Miš s velikim ušima je strašniji?
Da, šupčino. Hoćeš da te lupim?
Imam pravo. Ovako.
Ako seljo s pištoljem uđe nekamo s maskom Mickeyja Mousea,
rulja će misliti da je lud, da će biti krvoprolića. Zašto?
Jer oružje i djeca
nikad ne idu skupa. Tata, zar ne?
Ako tako gledamo, da, bilo bi opasnije.
Izopačenije.
Maska Isusa bila bi još strašnija, nedužnije je.
Zato kažu: "Paše kao Isusu pištolj."
-"Svecu pištolj." -Nebitno.
Očito im je nedostajalo žena.
Žena će dva dana birati cipele za svadbu.
No ni minutu masku za pljačku.
Sve što smo planirali sad je počinjalo.
U tim mikrosekundama mislila sam na sve nedužne ljude
čije ćemo živote odjednom paralizirati.
REGIONALNA CESTA E-80 9.25
Profesor je znao
da u Kovnicu možemo ući samo na jedan način s tri tone arsenala.
Kamionom koji svakog tjedna ulazi u zgradu
s novim rolama papira za novac.
To smo naumili.
Ući duboko, pod pratnjom policije.
OBILAZAK
U Španjolskoj sve što čuvaju dva policijska auta
jako je zaštićeno.
Ali ako im onemogućiš radio-vezu
i uperiš pet jurišnih puški u glave dva 26-godišnjaka,
koliko god da su naoružani, uradit će ono što bismo i svi mi.
Rekao sam da izađeš!
Van iz jebenog auta!
Usrat će se.
Slušaj me! Razumiješ?
Hrabrost i junaštvo imaju cijenu,
višu od 1600 eura koliko dobije klinac u uniformi.
Otvori vrata! Čuješ?
Ili vozač kamiona.
Jebote, otvaraj!
Da je u kamionu bila njihova kći,
ne bi ga otvorili.
Ali koga briga za papir za novce s vodenim biljegom?
Brzo!
Jebote, dečko! Idemo!
Zatvori oči!
Idemo! Sjedni ondje!
A sad, da ste mirni ili ću vam razbiti glave.
Vozit ćete s pištoljem u bubrezima.
Kad vam se jave radijem i pitaju kako ide,
odgovorit ćete mirno,
kao da je sve u najboljem redu. Jasno?
Usred kaosa s pištoljima
sjetila sam se sinoćnje prosidbe
i da bih radije radila nešto drugo.
Ali kad razmisliš, nikad nije dobar dan za pljačku.
Znaš što moraš.
Ne skidaj pogled sa cure. Ne smije biti greški.
-Sve jasno? -Ima 17 godina.
Mislim da mogu s njom.
MOGU LI SJESTI DO TEBE?
DA
Bok.
Hoćeš li izaći sa mnom?
Dobro, ostavit ću te.
Ne.
Ne moram razmišljati o tome.
Da.
Dobro, djeco, stigli smo.
Idemo u predvorje muzeja,
ondje ćemo čekati ostatak razreda.
Ovo je pročelje Kraljevske kovnice.
Janješce ulazi.
Savršeno.
Berlin, ti si na redu.
ŠPANJOLSKA KRALJEVSKA KOVNICA 10.16
Sad dobro pazi što radiš.
Što ima, Javi? Gdje je Rafita?
Promjena smjene.
Jako dobro, samo mirno.
Dobro, ulazimo.
Molim vas, stavite iskaznice oko vrata. Moraju biti vidljive.
Ne okreći se.
Kad si blizu, ne mogu ni disati.
Diši...
jer ćeš za devet mjeseci doista ostati bez daha.
Izvolite.
Neka budu vidljive, dobro?
Iskaznice oko vrata.
Tiho.
Berlin, prva kamera tebi slijeva.
Nećeš ništa reći? Kažem ti da sam trudna, a ti ništa?
Što očekuješ, Mónica? Da nazovem ženu, djecu,
pa idemo svi slaviti? Zaboga!
Idemo!
Još.
PRISTUP MREŽI OSIGURANJA
Jedan...
Pozor, Tokio.
Idemo.
PRISTUP SUSTAVU ALARMA
To!
-Alarmi isključeni. -Sad.
Idemo.
Jučer si rekao da je ne podnosiš.
-Da imate probleme. -Kao bilo koji par, Mónica.
Bračni par s troje djece. Ne da ću se rastati.
Mónica, rodilo mi se troje djece. Svi umjetnom oplodnjom.
Više od 20 godina sterilnog seksa sa ženom,
a sad mi ovo kažeš.
Ti si sigurno Šiva, božica plodnosti.
Što pokušavaš reći?
Ne tražim alimentaciju.
Ni rastavu.
Još manje dokazivanje očinstva.
Mislila sam da me voliš.
I...
svidjela mi se ideja.
Možda se ne uklapa...
Ali ideja je divna.
-Slušaj. -Što?
Želiš znati što ću napraviti s tvojim djetetom? To želiš?
Slušaj, nemoj se prenagliti...
Ne mičite se!
Stani.
-Stani! -Ne miči se ili ću te raznijeti!
Ruke uvis!
Brzo! Tišina!
Idemo!
Hajmo!
Ovamo!
Sranje.
Idemo.
Ovuda, idemo.
Ove divne stepenice
-od mramora i granita... -Ne mičite se!
-Stanite! Natrag! -Idemo!
Molim vas, ne!
Profesore, imamo problem!
Ne vidim Janješce!
Ne vidim je, dovraga!
Gđice Parker...
kamo ste nestali?
Stani.
Dobro.
Znam da idem prebrzo.
Ovjekovječimo ovaj trenutak.
-Slikajmo se tvojim mobitelom. -Čekaj.
Ovdje? Malo je jadno, ne?
Ovo je naš prvi dan.
Prelijepa si.
Ne vidim curu, jebote.
Otkopčaj malo košulju.
Tvoj je mobitel, možeš je obrisati.
Ovo je samo za nas, tebe i mene.
Internet će poludjeti za tobom!
Daj mi mobitel!
Rekla sam ti da mi daš jebeni mobitel! Daj mi ga!
Daj mi mobitel!
Kao prvo...
Dobro jutro.
Ja ovdje zapovijedam.
Prije svega, želim...
ponuditi vam ispriku.
Tjedan ne bi trebao ovako završiti.
No vi ste ovdje kao taoci.
Mobitel.
Budete li slušali, preživjet ćete.
-Ime? -Alison Parker.
-PIN? -Dva, nula, sedam, osam.
Mobitel.
Smiri se.
-Smiri se. -PIN?
Zašto trebate PIN?
Daj mi PIN ili ću ga izbiti iz tebe. Ti biraš.
Koliko si trudna?
-Osam mjeseci. -Osam mjeseci?
PIN.
Jedan, dva, tri, četiri.
Kao pametnjaković, a koji usrani PIN.
-Koja budala. Ime. -Arturo.
-Prezime? -Román.
Arturo Román, dobro. Arturić.
Vi ste naša propusnica, štitit ću vas.
Hej.
Daj mi ruke. Pusti.
Pusti.
Kako se zoveš?
Ariadna.
Ariadna...
Dođi sa mnom. U redu je.
Osjeti moje ruke.
-Jesu li to ruke čudovišta? -Ne.
Jer nisam čudovište.
Znam točno kako se osjećaš.
Suha usta, osjećaj gušenja. Moraš se pokušati smiriti.
Diši.
Tako. Molim, svi dišite sa mnom.
Dišite.
Polako.
Preuzmi kontrolu nad disanjem, izdahni.
Tako.
Gđica Mónica Gaztambide, molim.
Ne miči se, molim te.
-Ni slučajno. -Šuti.
-Ni slučajno se ne miči. -Šuti.
Gđica Mónica Gaztambide.
Istupite, lijepo molim.
To sam ja.
Pravi si, tata.
Maher si.
Ovdje se sigurno dobro spava, tata.
Kraljevski!
Tata!
Ševiti, ovdje...
Prestani se glupirati i na posao.
Ovo miriše jebeno dobro!
Bolje od pečene janjetine, tata!
-Ispruži se! -Jebote.
Kad si imao ovakav krevet? U ćuzi ne.
Jesi li vidio gdje smo? Glavni smo!
Glavni!
Mali, ne zavaravaj se.
Nevažni smo.
Znaš li što raditi?
Jesi li ikad radio? Predao svoj životopis?
Idemo.
Životopis?
Životopis za što?
Da te spasim iz zatvora?
Misliš da sam ponosan na to?
Ulazim i izlazim iz zatvora 12 godina.
Znaš zašto?
Zašto?
Jer nisam jako pametan, sine.
A nisi ni ti.
No u ovom poslu netko je drugi mozak.
Uz više sreće i manje gluposti osigurat ćeš se za cijeli život.
-Kojih gluposti? -Ajde!
Napuni ovo.
Javite se.
Objasnite da smo zatvoreni zbog tehničkih problema. Jasno?
Da.
Nemam izbora no uperiti pištolj u vas.
-Osjećate li ga? -Da.
Dobro.
Sad.
-Kraljevska kovnica, izvolite? -Artura, molim.
Žao mi je, g. Arturo trenutno nije dostupan.
Sustav je pao.
Ne može doći gore.
Ne može se javiti.
Ne, nije moguće.
Ne.
Ne razumijem zašto.
Jer ne znam gdje je točno.
Ne znam je li u kovnici, muzeju, kafiću!
To i nije moj posao, gospođice!
Izvedba dostojna Oscara...
gđice Gaztambide.
U prvih 20 minuta počeli smo instalirati analogni sustav
za komunikaciju s Profesorom.
Bez mobitela, radijskih frekvencija.
Da nas nitko ne može čuti.
Zapečatili smo vrata, a alarm se nije oglasio.
Bili smo u vremenskom limbu.
Nitko nije znao da smo zaposjeli Kraljevsku kovnicu.
Za tog slatkog zatišja prije bure
činilo se...
kao da je običan dan.
Baš si zgodan.
-Tko je? -Ja sam, pusti me unutra.
Što radiš, Rio? Vidi li nas Profesor, ubit će nas!
Znam. Moramo razgovarati.
-Dođi, sjedni. -Što se događa?
Što se događa?
Sutra je dan pljačke.
Nemamo pojma što će se dogoditi.
Ja ovo naše ozbiljno shvaćam.
I... Potpuno shvaćam da...
ti imaš određene godine i...
da možda tražiš ozbiljniju vezu.
Zato ti želim nešto dati.
Nisam ti kupio prsten jer smo zatvoreni.
No kad izađem, poklonit ću ti kamenčinu.
Trebat će ti tačke za ruku.
Što je ovo?
Zaručnička pločica?
Barem ćeš znati moje pravo ime.
Da, ali to je zabranjeno.
Dobro, nemoj gledati.
Ali tvoja je.
Kako da ti kažem?
Ovo između nas bilo je dobro.
Dobro? Sjajno.
-Spanđali smo se nekoliko noći... -Nekoliko?
Jebote, svake noći! Osim četiri, pet?
Iskreno...
nismo baš idealan par.
-Ne ševimo se dobro? -Sjajno se ševimo.
Dobro za početak, ne?
Ali za vezu potrebno je više od dobre ševe.
Jer sam 12 godina mlađi?
Imat ću 300 milijuna eura.
Već sam osiguran.
-Rio, da je bar bila ljubav... -Kako da bar?
Bila je, bio sam prisutan.
Imaš drugoga?
Više ne.
Gle, Rio...
Kad ovo završi,
možemo otići na Tahiti, da vidimo kako ide.
No sutra mislim samo na jedno:
da me ne ubiju.
Rio.
Rio, ne...
Ne, ne.
Jedan je mobitel upaljen.
Ugasi ga.
Trezor je otvoren.
Stavite prsluke i spremite se za izlaz.
Kad završite, aktivirat ćemo alarm.
Berlin, pripremite se za otvaranje vrata.
Taoci!
Za vašu sigurnost, tri koraka unazad!
Još malo, ovdje. Tako.
Eto, sve će biti u redu.
Malo se skupite.
Sve će biti u redu.
Smirite se.
Smirite se, vidim torbe.
Pune su novca. Sad će otići i sve će biti dobro.
Kod 10-33 u Kraljevskoj kovnici.
Z24 na putu. Stižemo za dvije minute.
-Dvije minute. -Dvije minute.
Zašto se uključio alarm?
Ne znam.
Samo stoje. Ne razumijem.
-Zašto ne uzmu novac i odu? -Ne znam.
Jedna minuta, 40 sekundi.
Jedna minuta...
Kako se zoveš?
Arturo.
-Arturo? -Da. Nisam ništa vidio!
-Kunem se, nisam ništa vidio! -Pogledaj me.
-Nisam ništa vidio. -Hajde, pogledaj.
-Ne. -Pogledaj me.
Pogledaj me. Hej.
Daj.
Hej.
Voliš ići u kino?
Voliš li?
Da.
Filmofil sam.
Dobro. Jesi li primijetio da u hororcima uvijek ima jedan lik,
sav simpatičan kao ti, pa kažeš...
"Ovaj miriše na mrtvaca"?
Da.
I onda, neizbježno,
uvijek umre.
Arturo, vjeruj mi,
mirišeš na mrtvaca.
Z24 Centrali, stižemo za 30 sekundi.
Trideset sekundi.
Iznimno je bitno da policija nema pojma što radimo.
Uvjerit ćemo ih da smo došli pljačkati.
Zaskočili su nas u bijegu, sve je propalo.
Vadimo oružje, pucamo nasumično,
možemo se samo...
povući.
I onda...
nikoga ne ranivši...
vratimo se unutra.
Neka misle...
da smo stjerani u kut.
Neka misle da improviziramo.
Sad!
Tokio! Čekaj, uranila si!
Tokio!
Izaći, baciti novac,
pucati nasumce u pod i vratiti se.
Čula sam to više od 30 puta.
No Profesor nije rekao
da će i oni pucati nasumce.
Rio!
Sranje!
Rio.
Moj mali!
Prvo jebeno pravilo!
Kvragu!
Tražim hitno pojačanje u Kraljevskoj kovnici.
Neprijateljska vatra.
Policajac ranjen.
Metak iz M16 leti brzinom od 3510 km/h.
Brže od zvuka.
Ako ustrijele u srce...
ni ne čuješ metak koji te ubio.
Tako sam znala da sam sve sjebala...
u jednoj mikrosekundi...
i na isti način kao uvijek.
Prijevod titlova: Nina Novak