Усім ані руш!
Ні!
Мене звати Токіо.
Та коли почалася ця історія, мене так не звали.
ПІДОЗРЮВАНА ВТЕКЛА ТРОЄ ЗАГИБЛИХ
Це була я.
А це був мій коханий.
НАПАДНИКА ВБИТО
Я його залишила в калюжі крові з широко розкритими очима.
Ми утнули 15 ідеальних грабежів.
Але змішувати любов і роботу не можна.
Тож коли охоронець вистрілив,
довелося змінити професію.
З крадійки на вбивцю.
І тоді я почала тікати.
Я теж, свого роду, була мертвою.
Або майже мертвою.
ПРОДАЄТЬСЯ
Я ховалася 11 днів.
Моє фото було у всіх відділках Іспанії.
Мені світило 30 років, і, чесно кажучи,
постаріти у в'язниці — не моя тема.
Краще ховатися.
Тілом і душею.
І якщо тілом я не втечу,
втече принаймні душа.
Час спливав, я мала зробити дещо важливе.
Лише одну річ.
Алло?
-Мамо? -Моя рідненька!
Як справи, сонечко?
Що відбувається?
Ти ж бачила новини?
Чула, що про мене кажуть?
Звісно, чула.
Знаєш що?
Я збираюся в подорож.
На китайському кораблі.
Влаштуюся кухарем. Ти казала, я і яєчню не підсмажу.
Там і навчуся. Що скажеш?
Не знаю, люба. А як вони їдять лише китайську їжу?
А ця подорож означає,
що я тебе більше не побачу?
Не кажи дурниць.
Звісно, побачиш.
Я куплю тобі квиток, приїдеш до мене.
Куди?
На цвинтар?
Ти сама?
-Мамо, ти сама? -Так.
Вийди на вулицю, нібито в магазин.
Я тебе знайду.
Того дня мене мали вбити,
але з'явився мій янгол-охоронець.
Ніколи не знаєш, який на вигляд твій янгол-охоронець.
Але найменше очікуєш,
що він буде на «Сеаті Ібіца» 92 року.
Пробачте, є хвилинка?
Ні.
У китайській кухні є одна перевага.
Не треба мити посуд.
Я на мить подумала про китайців.
І як ненавиджу, коли плюють.
-Хто ти? Поліція? -Стривай. Ти їдеш на вірну смерть.
Опергрупа чекає на тебе.
-Вони стежили шість днів. -Чому я маю тобі вірити?
Так я познайомилася з Професором. Наставивши пушку йому на яйця.
Можна?
У стосунках гарно те,
що забуваєш, як вони почалися.
Можна?
Вони вже у твоєї мами.
Я приїхав допомогти.
Я маю ділову пропозицію.
Крадіжку. Крадіжку досить…
унікальну.
Я шукаю людей, які…
Яким мало що втрачати.
Що скажеш…
щодо суми у 2,4 мільярда євро?
Ще ніхто не замахувався на таке.
Ні у Нью-Йорку, ні в Лондоні, ні в Монте-Карло.
Якщо моє фото знову з'явиться в газетах, то за найбільшу крадіжку в історії.
ВІТАЮ
Я вітаю вас…
і…
дякую, що прийняли цю…
пропозицію роботи.
Житимемо тут.
Вдалині від світу, який відволікає.
За п'ять місяців ми розберемо, як провернути цей грабіж.
Тобто, за п'ять місяців?
Ти здурів?
Люди роками навчаються,
як заробляти зарплату.
Гімняну зарплату.
Що таке п'ять місяців?
Я думав про це…
набагато довше.
Щоб більше не працювати.
І вам теж.
І вашим дітям.
Гаразд. Зараз ви не знайомі.
І хай воно так і лишиться. Жодних імен
чи особистих питань.
І, певна річ, стосунків між вами.
Кожен оберіть собі ім'я. Щось просте.
Числа, планети, міста…
Що, «пан 17» і «пані 23»?
Поганий початок. Я навіть свій телефон не пам'ятаю.
Тому я й кажу.
Планети?
Я можу бути Марсом, а він Ураном.
Забудь, я не стану Ураном.
-А що не так з Ураном? -Назва.
Тоді міста. Міста.
З містами ми згодні.
Добре.
Ось так я і стала Токіо.
На мою дупу дивиться пан Берлін. На його арешт видано ордер.
БЕРЛІН
Двадцять сім пограбувань. Ювелірні, аукціонні зали, броньовики.
Найбільший улов: Єлисейські Поля, Париж, 434 діаманти.
Він наче акула в басейні.
З ним можна плавати, але завжди нервуватимеш.
Його призначили головним.
Кашляє пан Москва.
Спершу він рив шахту в Астурії.
МОСКВА
Потім зрозумів, що рити можна інакше.
Шість магазинів хутра, три годинникових, спілка сільгоспкредиту.
Працює з усіма різаками й інструментами.
За Москвою сидить Денвер, його син.
ДЕНВЕР
Наркотики, зламані зуби й ребра.
Він король диско-боїв.
Палка голова. В ідеальному пограбуванні —
бомба з годинником.
Ріо. Моя слабкість.
РІО
Комп'ютерний Моцарт. Програмує з шести років
і знає все про сигналізації й техніку.
В решті сфер він наче вчора народився.
Ще є близнюки, Гельсінкі та Осло.
ОСЛО ГЕЛЬСІНКІ
Солдати потрібні завжди.
І хто ж, як не серби?
Можливо, вони вміють думати. Та нам це невідомо.
Найробі.
Безнадійна оптимістка.
НАЙРОБІ
Підробляє гроші з 13 років.
Наш менеджер з контролю якості.
Можливо, вона двинута. Але ж така весела!
Подумайте, про нас говоритимуть щодня.
Кожна сім'я країни питатиме себе:
«Що ми робимо?»
Знаєте, що казатимуть?
«Як я сам до цього не додумався?»
Професор.
Не має кримінального минулого.
Не поновлював документи з 19 років.
В усіх сенсах привид.
Але дуже розумний привид.
Бо ми не крадемо…
нічиї гроші.
Вони нас навіть полюблять.
І це головне.
Треба, щоб громадська думка була на нашому боці.
Для цих людей ми будемо героями.
Будьмо обережними.
Щойно проллється хоч крапля крові… Це дуже важливо.
Якщо буде хоч одна жертва…
ми з Робінів Гудів перетворимося на звичайних покидьків.
Професоре…
Пані Токіо.
Що ми грабуємо?
Монетний двір Іспанії.
ДЕНЬ ПОГРАБУВАННЯ П'ЯТНИЦЯ, 8:35
Хто обирав маски?
-А що таке? -Вони не страшні.
У фільмах у грабіжників страшні маски.
Зомбі, скелети, янголи смерті…
З пушкою в руці навіть дурень страшніший за скелета.
-Годі. -А хто цей селюк з вусами?
Це Далі, синку. Іспанський художник. Талановитий.
-Художник. -Так.
-Який малює. -Так.
Знаєте, що страшне?
Дитячі ляльки. Оце страшно.
-Які ляльки? -Гуфі, Плуто, Міккі Маус — отакі.
Миша з вухами страшніша.
-Гадаєш? -Так, бовдуре.
-Вдарити тебе? -Ні.
Точно кажу. Слухайте,
якщо людина з пістолетом вдягне маску Міккі Мауса,
подумають, що вона ненормальна, хоче різанини,
і знаєте чому?
Тому що зброя і діти —
поняття несумісні. Так, тату?
Так воно звучить небезпечніше.
Більш підло.
Маска Ісуса ще страшніша. Бо він зовсім невинний.
Тому й кажуть: «Краще дві пушки, ніж одне розп'яття».
-Святий з пушками. -То й що?
Нашій банді дуже бракувало жінок.
Жінка може два дні обирати черевики на весілля,
та не змарнує і хвилини на маску для грабежу.
Усе, що ми планували, починалося зараз.
У ці мікросекунди я подумала про всіх невинних людей,
чиї життя зупиняться через нас.
АВТОМАГІСТРАЛЬ Е-80 09:25
Професор знав єдиний спосіб
потрапити до Монетного двору з тритонним арсеналом —
у вантажівці, яка щотижня
привозила папір для друку грошей.
Так, ми робили саме це.
Їхали просто туди у супроводі Національної поліції.
ОБ'ЇЗД ЧЕРЕЗ РАСКАФРІЮ
В Іспанії охорона Національної поліції
вважається дуже надійною.
Але якщо перекрити радіо- або телефонний зв'язок
і націлити п'ять гвинтівок на голови 26-річних дітей…
якими б вони озброєними не були, вони зроблять, що скажемо.
Кажу, виходь, бляха!
Вийшов з машини!
Нароблять у штани.
Роби, що кажу! Ясно?
Хоробрість і героїзм мають ціну,
і вона вища за 1600 євро, які заробляє чувак у формі…
Відчиняй двері! Ти чуєш?
…або водія.
Та боже мій! Відчиняй!
Якби у вантажівці були їхні доньки, вони б нізащо не відчинили.
Але кому яке діло до рулонів паперу?
Швидше! Швидше!
Ворушися!
Закрий очі!
Швидше! Сідай тут.
Тепер сидіть мовчки, бо розтрощу вам голови.
Ви їхатимете під прицілом пістолета.
Тож, коли до вас звернуться по рації,
відповідайте спокійно.
Наче все в порядку. Зрозуміло?
Під час озброєного хаосу я згадала, як минулої ночі мені освідчилися,
а я мала інші плани.
Якщо так подумати, грабежі завжди невчасні.
Тепер ти знаєш, що робити.
Не зводь з дівчини очей. Помилка неприпустима.
-Ясно? -Їй 17.
Я з нею впораюся.
МОЖНА СІСТИ З ТОБОЮ?
ТАК
Привіт.
Підеш на побачення?
Гаразд, я тебе залишу.
Ні.
Що тут думати?
Так.
Усе, діти, приїхали.
Зараз ми підемо у вестибюль музею,
де дочекаємося решту класу.
Це головний вхід Монетного двору.
Ягня щойно увійшло.
Чудово.
Берліне, твоя черга.
МОНЕТНИЙ ДВІР 10:16
Тепер будь дуже обачливим.
Привіт, Хаві. А де Рафіта?
Помінявся зміною.
Дуже добре. Розслабся.
Проходьте.
Повісьте посвідчення на шиї.
Їх увесь час має бути видно.
Не повертайся.
Коли ти поруч, я навіть дихати не можу.
Краще дихай,
бо за дев'ять місяців затамуєш подих.
Проїжджайте.
Щоб було видно. Добре, діти?
Посвідчення на шиї.
Говоріть тихо.
ПОЛІЦІЯ
Берліне, перша камера зліва.
НАЦІОНАЛЬНА ПОЛІЦІЯ
Нічого не скажеш? Я кажу, що вагітна — і нічого?
А що я маю зробити? Покликати дружину з дітьми,
щоб усім відсвяткувати? Та на бога!
Проїжджай.
Так.
Добре.
ВХІД ДО СИСТЕМИ БЕЗПЕКИ
Раз…
Токіо, напоготові.
Потроху.
ВХІД У ЦЕНТРАЛЬНУ СИГНАЛІЗАЦІЮ
Так!
-Сигналізацію вимкнено. -Зараз.
Добре.
Ти ще вчора казав, що терпіти її не можеш.
-Що у вас проблеми. -Як у будь-якого подружжя, Моніко.
Як у будь-якої пари з дітьми.
Я не казав, що кину її.
В мене було троє дітей.
Усі через штучне запліднення.
Понад 20 років я мав безплідний секс,
а ти кажеш таке.
Ти, мабуть, Шива — богиня родючості.
Про що ти?
Я не прошу аліментів…
або розлучення.
Навіть тесту на батьківство.
Думала, ти мене кохаєш.
І…
Просто зраділа цьому.
Це складно в нашій ситуації, але…
це чудова новина.
-Послухай. -Що?
Цікаво, що зроблю з твоєю дитиною?
Хочеш це обговорити?
Слухай, не треба цих емоцій…
Ані руш!
Стій де стоїш.
-Стояти! -Стій!
Бо пристрелю на хрін!
Отак! Розвантажуй!
Спокійно!
Пішли!
Швидше!
Так і стійте!
Лайно.
Ходімо.
Сюди. Ходімо.
Ці чудові сходи зроблені з мармуру та граніту…
Ані руш!
-Стоп! Назад! -Пішли!
Будь ласка, ні!
Професоре, у нас проблема!
Не можу знайти Ягня.
Я її не бачу! Лайно!
Пані Паркер…
де ж ви є?
Швидше! Пішли!
Уперед!
Стій.
Гаразд.
Я надто поспішаю. Розумію.
Будь ласка!
Треба увіковічити момент, так?
-Зробімо фото на твій телефон. -Стривай…
Тут? Тут якось убого, хіба ні?
Це наш перший день.
Ти чарівна.
Не можу знайти дівчину. Дідько.
Розстібни, буде сексуальніше.
Це на твій телефон.
Захочеш — видалиш. Це лише для нас двох.
Цією фоткою ти порвеш інтернет.
Віддай мій телефон!
Віддай телефон!
Я сказала віддати телефон! Віддай його!
Віддай довбаний телефон!
По-перше…
Добрий ранок.
Я тут головний.
І перш за все я хочу…
вибачитися.
Пін-код? Ім'я?
Поганий кінець робочого тижня.
Але ви тут у якості заручників.
Мобільний.
Якщо підкоритеся, вийдете живими.
-Ім'я? -Елісон Паркер.
-Пін-код? -Два-нуль-вісімнадцять.
Мобільний.
Усе добре.
-Усе добре. -Пін-код?
Навіщо вам пін-ко?
Кажи пін-код, або виб'ю його з тебе. Обирай.
Скільки місяців?
-Вісім. -Вісім місяців?
Пін-код.
Один-два-три-чотири.
Розумник, і з таким гівняним кодом?
Який бовдур. Ім'я.
-Артуро. Артуро Роман. -Як?
Артуро Роман. Добре. Артуріто.
Ви наша перепустка звідси, тож я вас захищатиму.
Гей.
Дай мені свої руки. Не бійся.
Не бійся.
Як тебе звати?
Аріадна.
Аріадна…
Ходімо зі мною. Усе добре.
Відчуй мої руки.
-Це руки чудовиська? -Ні.
Тому що я не чудовисько.
Я знаю, як ти почуваєшся.
Сухість у роті, важко дихати. Спробуй заспокоїтися.
Дихай.
Отак. Будь ласка, усі дихайте зі мною.
Дихайте.
Повільно.
Контролюй своє дихання. Видихай.
Отак.
Пані Моніка Ґастамбіде, будь ласка.
Не рухайся, будь ласка.
Нас не чіпатимуть.
-Вони нас не чіпатимуть. -Так.
Пані Моніка Ґастамбіде! Будьте люб'язні, вийдіть уперед.
Це я.
Тату, ти мужик.
Ти бомба.
Тату, тут спатиметься неймовірно.
По-королівськи.
Тату!
Уяви, як тут трахатися…
Годі дуркувати. Працюймо.
Як же вони пахнуть.
Краще за смажене ягнятко.
-Приляж тут. -Припини.
Де ще в тебе було таке ліжко? У тюрязі?
Ти бачиш, де ми? Це успіх!
Це серйозний успіх!
Сину, не обманюй себе.
Ми ніхто.
Ти щось вмієш?
Ти мав нормальну роботу? Кудись подавав своє резюме?
Дідька лисого.
Резюме?
Для чого?
Щоб витягти тебе з в'язниці?
Думаєш, я цим пишаюся?
Я вештався в'язницями 12 років.
Знаєш чому?
Чому?
Бо я не дуже розумний.
І ти також.
У цій роботі інші працюють мозком.
Якщо пощастить і не дуркуватимеш,
вийдеш звідси забезпеченим.
-Тобто — дуркуватиму? -Працюймо, дідько.
Наповнюй.
Візьміть трубку і переконайте їх, що сталися технічні проблеми.
-Зрозуміло? -Так.
Я змушений навести на вас пістолет.
-Відчуваєте? -Так.
Добре.
Зараз.
-Монетний двір, слухаю. -Можна поговорити з Артуро?
Пробачте, він зараз не може підійти.
Системні несправності.
Ні, не можу попросити підійти.
Ні, він не може взяти трубку.
Ні, це неможливо.
Ні…
Я не розумію чому.
Бо я не знаю, де він зараз є.
Чи на Монетному дворі, чи в музеї, чи в кафе.
Пані, це не моя робота!
Виконання, гідне Оскара…
Пані Ґастамбіде.
За 20 хвилин всередині ми почали тягти аналогову комунікацію,
зв'язок з Професором.
Без мобільних. Без радіочастот.
Щоб нас ніхто не почув.
Запечатали усі двері, сигналізація ще не спрацювала.
Такий собі перехідний стан.
Ніхто ще не знає, що ми захопили Монетний двір.
І в це затишшя перед грозою
здавалося…
ніби це звичайний день.
А ти красень.
-Хто там? -Це я, впусти.
Що ти робиш? Професор нас вб'є, як побачить.
Я знаю. Іди сюди, треба поговорити.
-Ходи, сідай. -Що відбувається?
Що таке?
Завтра пограбування.
Ми не знаємо, що станеться.
У мене до тебе серйозні почуття. І… я добре усвідомлюю, що…
Ти жінка певного віку.
І, можливо, шукаєш серйозних стосунків.
Тому хочу дати тобі це.
Не дістав обручки, бо ми тут застрягли.
Та, коли виберуся, куплю тобі найбільший діамант.
Це буде не перстень, а кляте колесо.
Що це?
Табличка-обручка?
Тепер ти знаєш моє справжнє ім'я.
Так, але нам це заборонено.
То не дивися.
Але вона твоя.
Що я можу сказати?
Нам було дуже добре.
Так? Офігезно.
-Ми провели разом кілька ночей… -Кілька?
Та майже всі! Окрім чотирьох чи п'ятьох.
Чесно кажучи…
З нас пара не дуже.
-Хіба в нас секс не добрий? -Секс добрий.
То це вже щось, так?
Щоб бути гарною парою, сексу недостатньо.
Ти це кажеш, бо я на 12 років молодший.
Я зароблю 300 мільйонів євро.
Я не дитя. Моє життя забезпечене.
-Справді, Ріо, якби була любов… -Не кажи так.
Любов була. І її відчув.
У тебе є інший?
Вже немає.
Слухай, Ріо…
Коли все скінчиться, ми поїдемо на Таїті і подивимося, що вийде.
Та завтра для мене важливе лише одне.
Не померти.
Ріо.
Ріо, ні…
Ні.
Один з телефонів вібрує.
Вимкни його.
Сховище відчинено.
Одягайте жилети і готуйтеся йти. Будете готові — ввімкнемо сигналізацію.
Берліне, готуйся відчиняти.
Заручники!
Задля вашої безпеки зробіть три кроки назад!
Ще трошки. Отак.
Молодці. Усе буде гаразд.
Ще трошки.
Усе буде добре.
Заспокойся.
Спокійно. Я бачу сумки.
Вони наповнені грішми. Скоро всі підуть звідси.
Монетний двір, екстрений код.
Z-24 виїхали.
-Будемо за дві хвилини. -Дві хвилини.
Дві хвилини.
Чому сигналізація увімкнулася?
Я не знаю.
Вони просто стоять, не розумію.
-Чому вони просто не забрали гроші? -Та не знаю я!
Хвилина й 40 секунд.
Хвилина і…
Як тебе звати?
-Артуро. -Артуро, так?
Так. Я нічого не бачив!
-Я нічого не бачив, присягаюся! -Подивися на мене.
-Я нічого не бачив. -Артуро, дивись.
-Ні. -Дивись на мене.
Дивись. Гей.
Ну ж бо.
Гей.
Любиш фільми?
Любиш?
Так.
Дуже люблю.
Добре, а ти не помітив, як у фільмах жахів
на початку завжди є гарний хлопець,
типу тебе, про якого думаєш:
«Його точно вб'ють»?
Так.
І це стається.
Його завжди вбивають.
Артуро, повір мені…
Дограєшся — вб'ємо.
Z-24 головному управлінню: 30 секунд.
Тридцять секунд.
Важливо, щоб поліція не знала, що ми робимо.
Нехай думають, що ми грабуємо.
Нас зловили з грішми, все пішло не за планом.
Ми дістаємо зброю і стріляємо,
наче немає вибору,
окрім як відступити.
І тоді…
не завдавши нікому шкоди…
повертаємося всередину.
Нехай думають, що загнали нас у кут, як щурів.
-Хай думають, що ми імпровізуємо. -Зараз!
Токіо! Токіо, стій! Прокляття!
Токіо!
Вийти, кинути гроші,
почати стріляти і повернутися назад.
Я це чула понад 30 разів.
Чого нам не сказав Професор — це те, що поліція теж стрілятиме.
Ріо!
Трясця твоїй матері!
Ріо.
Ріо!
Це ж перше правило, вашу матір!
Бляха!
Ріо.
Бляха!
Потрібне негайне прикриття біля Монетного двору.
Ворог відкрив вогонь.
У нас поранений.
Куля М16 летить зі швидкістю 3510 км/год.
Швидше за звук.
Тож якщо влучать тобі в серце,
ти не почуєш кулю, яка тебе вбила.
Так я дізналася, що все запорола
за одну мікросекунду.
І в той спосіб, що й завжди.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда