EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
BORGMESTER I ANTELOPE
Jeg gik fra vores hjem ned til posthuset,
som ligger tre eller fire gader væk,
og midt ude på gaden,
stod der en spinkel fyr...
Jeg gik ud fra, han ikke var amerikaner.
Man kan genkende europæerne på deres fodtøj.
Det var moderigtige skindsko, ikke cowboystøvler.
Han sagde: "Bor du her?" Og jeg svarede: "Ja, jeg bor her."
Og han sagde: "De kommer.
Andre vil komme her."
"Der bliver en masse ballade.
Der kommer mange mennesker her."
Og det lød lidt vanvittigt.
Hvem kunne forvente, det gik, som det gjorde?
Ikke i ens vildeste drømme til at begynde med, vel?
Mere skræmmende end man nogensinde kunne have forestillet sig
Antelope var et stille og roligt sted langt ude på landet.
Temmelig isoleret fra alting.
Byen Antelope...
MCGREERS-FAMILIEN
Blot en gammel soveby med cirka 50 indbyggere.
LOKALE RANCHERE
Og den var blot lille og rolig.
POSTKONTOR
Med et postkontor.
Købmanden.
Den gamle skolebygning.
Og den gamle kirke i Antelope.
Antelope er uden tvivl stille.
Alle i Antelope kender hinanden.
Og alle enes, og alle hjalp hinanden.
Der var fælles grillfester og fælles julefester og så videre.
Det var for det meste arbejdere, som var blevet pensioneret,
og som havde fundet det første hus, de havde råd til at købe.
De havde blot i sinde at nyde deres sidste år i fred og ro,
ADGANG FORBUDT
og nyde godt af lidt alenetid.
Der var en lillebitte artikel i avisen.
Den var kun på to eller tre sætninger.
GRUPPE KØBER RANCH
Som rigmandens guru med Rolls Royce
købte en ranch i Antelope,
og jeg syntes bare, det var tosset.
Hvad skal jeg ellers kalde det.
De købte Big Muddy Ranch, som var på cirka 320 kvadratkilometer.
Stejle, stenede og langstrakte bakker.
Den er vild og barsk.
Der findes intet derude,
blot et par små, gamle bygninger og 242 kvadratmeter med sten.
Folk havde ingen anelse om, hvad de egentlig havde gang i.
Vi hørte blot, at en kult havde købt en...
De kaldte det ikke en kult.
-Nej. -Jeg ved ikke.
En masse mennesker havde købt et landbrugskollektiv,
og det virkede lidt underligt.
Så ringer telefonen pludselig.
Han sagde: Jeg er rancher, og folk kommer her,"
"I skal gøre alt, hvad I kan
for at holde dem væk derfra."
Hvad sker der lige?
Jeg tænkte, det åbenbart var starten på et helt anderledes liv.
Vi undrede os over, hvem de var.
Hvorfor er de her?
Hvor længe bliver de?
Hvad drejer det her sig om?
De prøvede straks at få lukket alle veje omkring sig,
så man ikke kunne komme ind.
Man begyndte at tænke:
"Hvad tilbeder man her?"
Det varede ikke længe, inden Bhagwan ankom,
og vi fik set, hvad det var.
VELKOMMEN TIL ANTELOPE
Nogen af mine naboer i udkanten af Antelope kunne se
alle de byggematerialer og beboelsesvogne, som blev bragt ind,
lastbil efter lastbil.
Og det stod klart, det ikke var nødvendigt for at drive en ranch.
Der gik rygter om,
hans vision var en by med 50.000 indbyggere et sted i ørkenen.
Og den lille sag blev til en stor sag i løbet af blot en uge eller to.
Mange mennesker mistænkte, de havde en langsigtet plan.
Ingen kunne forestille sig, den ville vise sig at være så omfattende.
Jeg fortæller folk det nu, og de tror stadig ikke på det,
for det er ufatteligt. Hvordan kunne det ske?
Nogen vil skrive en bog om det,
og jeg kan garantere dig, når den bog udkommer,
vil folk der læser den sige, det er fiktion.
Vi anede ikke, vi ville...
CHEF FOR FBI
det største giftmord i USA nogensinde,
den største telefonaflytningssag,
og den største indvandringssvindel, som havde fundet sted i USA.
Da de først ankom her, kom de forbi og introducerede sig selv,
deres vigtigste argument var: "Det eneste vi vil, er at dyrke jorden,
følge vores religion og være gode naboer.
Og problemet startede nok, da Sheela ankom hertil.
Ma Anand Sheela havde kontrol over Rajneesh-fonden
og dens millioner af dollars.
Nu siger guruen...
Ma Anand Sheela var Bhagwans privatsekretær.
Så hun var hans talskvinde.
Hun styrede efter min mening stort set hele kollektivet.
Bhagwans førsteassistent, Ma Anand Sheela,
og cirka en halv snes af gruppens ledere
gemmer sig efter sigende i det sydlige Tyskland.
Hun har været forbundet med Bhagwan det meste af sit liv.
Jeg ved ikke, om man kan sige opdraget til jobbet,
men uden tvivl lokket ind i den kreds,
hvor hun blev en yderst pålidelig håndlanger.
Anklagemyndigheden har anmodet den tyske regering
om at udlevere Ma Anand Sheela til De Forenede Stater.
Sheela, tidligere sekretær for Bhagwan Rajneesh,
er sigtet for svig og drabsforsøg i Oregon.
Hun havde en plan og troede ikke, nogen ville stå hende i vejen.
Ved politiet, hvor Sheela er nu?
Vi har hørt, hun bor i en skov uden for Zürich.
MAISPRACH, SCHWEIZ
Enhver krone møder guillotinen.
Uden guillotinen kan man ikke have krone på.
Og det var min skæbne.
Men hvorfor anbringer man nogen under guillotinen?
På grund af deres styrke.
Man vil tilintetgøre deres styrke.
Til trods for guillotinen, har de ikke dræbt mig endnu.
De har ikke myrdet min ånd endnu.
Lige meget, hvor jeg er, vil jeg altid bære kronen...
samtidig er jeg ikke bange for guillotinen.
Jeg er blevet beskyldt for en myriade af grufulde forbrydelser.
Alle selvfølgelig forsøg på forbrydelse.
Jeg har normalt heldet med mig.
Det er en joke.
Så verden har systematisk nedrakket mig,
og begået karaktermord så ofte.
Jeg har intet at miste.
Hvad kan jeg miste?
FØRSTE DEL
BOMBAY, INDIEN
Mit første møde med Bhagwan...
Jeg var en ung pige på blot 16.
Vores far fortalte os, vi skulle besøge Bhagwan.
Han sagde, hvis manden levede længe, blev han en ny Buddha.
Han talte med Saraswatis stemme.
Talte som visdommens gudinde.
Og vi gik ind i hans lejlighed.
Jeg sad bagi med min far med ryggen mod muren.
I stuen følte man en skøn brise fra en morgen i december.
Alle væggene var dækket med hundredvis af bøger.
Og...
Jeg så Bhagwan, og det var nok for mig.
SENERE KENDT SOM OSHO
Bhagwan kom bagfra sådan her,
i sit hvide sjal
og en lungi uden noget under,
med et smukt, behåret bryst.
Og så gik det op for mig,
at tårerne trillede ned ad mine kinder.
Jeg så det smil og de åbne arme.
Og jeg gik lige ind i hans arme.
Og hele mit hoved smeltede.
Det var i det øjeblik...
hvis døden stod på trapperne...
Accepterede jeg det.
Mit liv var fuldendt. Min livsdrøm blevet opfyldt.
Roger og jeg blev gift i 1966.
Vi boede i det vestlige Australien den gang,
det var normalt at blive gift og stifte familie
Vores søn, Peter, blev født to år efter, vi blev gift.
Men vores drøm...
unge mennesker mødes, forelsker sig,
de bliver gift og får børn,
lever lykkeligt til deres dages ende.
Det er ikke sådan, jeg opfatter det.
Det er anderledes.
Jeg var bitter og vred.
Roger og jeg havde store problemer i ægteskabet.
Jeg ville konstant gemme på det hele,
og så... Ville jeg bare eksplodere.
Jeg tænkte for mig selv: "Jeg vil ikke tilbage til det sted mere.
Jeg bryder mig ikke om det. Jeg må gøre noget ved det her."
En nabo, en ung nabo
havde en gang fortalt mig om en psykolog i sundhedsplejen.
Roger tog med mig.
Jeg var ekstremt nervøs,
og en mand kommer ud af den lille bygning og går hen imod os.
Jeg lagde ikke mærke til, han var iført en lang orange klædning...
og en perlekæde omkring... Jeg ænsede det slet ikke.
Han sagde: "Vi vil bygge et meditationscenter.
Det er småt lige nu. Det er blot begyndelsen.
Og vi vil meditere."
Jeg tænkte: "Meditere? Hvad er det?"
Vi blev inviteret ind i den lille bygning.
Der var en række andre mennesker, som også havde orange tøj på.
Og der var kæmpestore billeder af Bhagwan.
Meget klare øjne...
som... dybe brønde.
Psykologen gav Roger og mig en maske, så vi ikke kunne se.
DYNAMISK MEDITATION
Dynamisk meditation kombinerer hinduisme og psykoterapier.
TRIN 1. KAOTISK VEJRTRÆKNING
Han sagde, vi skulle ånde meget hurtigt og voldsomt
ind og ud af næsen
i løbet af musikkens første trin.
Kraftig vejrtrækning og hyperventilation
er udviklet til at vække slangekraften ved navn Kundalini.
I løbet af andet trin skulle vi blot give slip på alt.
TRIN 2. EKSPLODER
Skrige og råbe, hvis vi havde lyst.
Vi skulle bare give slip på det hele.
TRIN 3. HOO!
Og så tredje trin,
hvor vi skulle springe op og ned.
Og hver gang fødderne ramte jorden, udbryde "Hoo! Hoo!"
TRIN 4. STILHED
Og så fjerde trin... var så en stille del.
Man bliver bare helt stille og ubevægelig.
Men da det var ovre, græd jeg som besat.
Jeg var bare... det var en befrielse.
Jeg græd og græd.
Roger fandt mig blandt gruppen af mennesker.
Det var en ret stor gruppe, og han trak i mit tøj.
Han trak rigtig hårdt og råbte: "Kom tilbage! Kom tilbage!"
Men han hang bare fast og: "Kom tilbage! Kom tilbage"!
(SKJULT BELIGGENHED)
Først skal man være med på, størstedelen af Sannyasin'erne i dag
blev Sannyasin'ere, efter Osho døde.
De så ham aldrig. De hørte ham aldrig. De kom aldrig til ranchen.
Dem, som kom til ranchen, føler sig som regel knyttet til hinanden.
BHAGWANS ADVOKAT
Det føles måske som at opleve en krig sammen, ikke?
Man gennemgår en ekstrem intens oplevelse i fællesskab
og kan forholde sig til hinanden...
med et meget dybt og tæt forhold,
som egentlig går ud over familie, ikke?
Kærlighed.
Os, som var til stede.
Jeg blev født på det bedste tidspunkt og det bedste sted
for enhver, der blev født nogensinde i verden.
Jeg blev født i USA sidst i 40'erne, efter krigen,
da middelklassen endelig slog igennem og levede et anstændigt liv.
Var man intelligent, kostede uddannelsen ingen penge.
Jeg gik på juridisk fakultet.
Og...
Jeg var intelligent.
Og jeg var aggressiv og fjendtlig.
Og i disse omgivelser gav det bonus for første gang i mit liv.
Jeg blev hyret af et firma i Los Angeles, Manatt-firmaet.
Den gang Amerikas hurtigst voksende advokatfirma.
Jeg var firmaets anden senioradvokat.
Jeg var virkelig god til retssagerne.
Kontradiktoriske procedure.
Det var som en medfødt evne.
Jeg repræsenterede Jack Kent Cooke og Lakers,
Linda Ronstadt.
Jeg havde en større sag for Shaun Cassidy.
Det var ret sejt.
Jeg knoklede røven ud af bukserne.
Jeg var flad. Jeg var totalt udmattet.
Jeg havde en makker, en af mine bedste venner,
han tog til Indien.
Jeg hentede ham, da han kom hjem,
og vi tog op i bjergene.
Det var en Volkswagen fra '64, folkevognsrugbrødet.
Han var en anden person.
Han virkede 20 år yngre.
Hans ansigt var udhvilet.
Han smilede som et barn.
Sam medbragte bånd med Osho.
Jeg havde aldrig hørt bånd med Osho.
Og jeg vidste bare, mit liv havde ændret sig.
Bhagwan var meget moderne.
Meget tjekket.
En modedille.
Han henvendte sig til de intellektuelle.
Intellektuelle, som var trætte af tradition og mondæn livsstil.
Da jeg lærte Bhagwan at kende, var han ikke til at skyde igennem.
Det var en ustoppelig kraft.
Bhagwan tog ud og talte til små grupper af mennesker,
og der fandt han nogen tilhængere.
Han tiltrak samfundets crème de la crème.
Han begyndte at udgive sine egne bøger.
Og før vi så os om...
var han mere populær end en rockstjerne.
Stadionerne var fyldt.
Jeg vil tro 20.000 eller 30.000 mennesker.
Jeg kan huske, det begyndte at regne en dag,
og enkelte mennesker rejste sig op...
og et råb fra Bhagwan...
"Så de er søgere. De kan ikke tåle et par regndråber."
Alle blev stående.
Man kunne høre en knappenål falde til jorden.
Og han forsatte med at tale.
Vi deltog i en forelæsning.
Og pludselig kaldte Bhagwan mig frem.
Jeg sad en halv meter væk fra hans fødder.
Han velsignede mig og sagde:
"Sheela, du er forelsket i mig,
og jeg er forelsket i dig."
Han var ikke bleg for at provokere.
Han talte om religiøs forståelse, kapitalisme og seksualitet.
Han var meget revolutionær.
Flere og flere folk fra Vesten kom ud.
Han ville oprette et internationalt kollektiv.
Et samfund, hvor han kan meditere og skabe et energifelt.
Så Bhagwan besluttede at flytte til Pune.
Det var nødvendigt at være tæt på ham.
Hans fysiske krop var så vigtig for os alle.
PUNE, INDIEN
Jeg var meget opsat på at tage til Indien og møde Bhagwan.
Nogen mennesker fra meditationscenteret,
havde været på besøg og var kommet tilbage.
De talte om ashram'en, om Bhagwan,
og at man kunne sidde ved hans fødder.
Og jeg udviklede et behov for at sidde ved min herres fødder.
På et tidspunkt sagde jeg blot: "Jeg tager til Indien."
Efter jeg blev skilt, var jeg virkelig...
Jeg stod op om morgenen og tænkte: "Hvad laver jeg?"
Hvad laver jeg?
Jeg spiser for meget, drikker for meget.
Arbejder for meget.
For hvad?
Jeg besluttede, det var nok og sagde op.
Folk troede, jeg var tosset over at give afkald på guldgruben.
Så rejste jeg til Indien.
Jeg mindes min første flyvetur til Indien.
Jeg stod af flyet. Er i en taxa.
Der er to vejbaner,
og de indiske lastbilchauffører og buschauffører prøver at undgå hinanden.
Jeg fra helt overvældet fra start.
Så mange mennesker,
så mange forskellige lugte, dufte, alle blandet sammen,
og larm.
Og de største slumkvarterer man nogensinde har set.
Og midt i det hele findes... ashram.
Og der var en port.
Da porten åbnede, og jeg gik igennem sammen med Roger,
var det som en anden verden.
Det var så fredeligt.
Det var grønt, frodigt og grønt.
Der var små grupper af mennesker i orange,
som sad eller stod og sludrede stille og roligt med hinanden.
Det var en ægte oase.
Og man kunne lige ane Bhagwans hus gennem den grønne bevoksning.
Der var en enorm følelse af...
"Endelig er jeg her."
Det var en solrig og smuk dag.
Der var mange træer, smukke, gamle træer,
fulde af papegøjer, tusindvis af papegøjer,
og alle de mennesker, et hav af mennesker, som gik rundt i rødbrune kåber.
Men det virkede meget blidt.
Folk snakkede med folk.
Folk sad og drak te. Folk omfavnede hinanden.
Jeg ville blot være lige der.
Jeg følte, jeg endelig var nået frem.
Jeg følte at efter et liv,
hvor jeg havde befundet mig et sted, jeg ikke hørte hjemme,
heller ikke blandt familien,
at jeg var kommet hjem.
Bhagwan prædikede hver morgen,
og det var første gang, jeg faktisk så Bhagwan med mine egne øjne.
Bhagwan var iført en meget spartansk, hvid kåbe,
lange ærmer, ned til sine ankler.
Han havde langt skæg.
Han lignede uden tvivl en vismand.
Og han kom ud af den dør med sine hænder forenet i namaste,
som er en hilsen,
og bevægede sig fra døren til sin stol.
Det virkede for mig som om, han slet ikke rørte jorden.
Han svævede blot derhen.
Hans skæg rørte sig en smule med hans egen bevægelse.
Og så satte han sig.
Jeg lænede mig op ad myggenettene bagerst i rummet.
Jeg var uanselig.
Det var så stort at lytte til ham og være der med ham.
Det var så stort.
Jeg kan ikke huske, hvordan jeg, hvad jeg tænkte,
men jeg fandt mig selv ved Bhagwans fødder.
Og så talte han til mig.
Jeg er slet ikke nogen særlig person.
Jeg hævder ikke, jeg er Guds søn.
Jeg siger blot, jeg sov, og nu er jeg vågen.
I sover, og I kan også vågne.
Jeg vil fortsætte med at hjælpe folk at vågne.
Et vågent menneske er et nyt menneske.
DEL
DET NYE MENNESKE
Han er ikke kristen. Ikke hindu.
Han er ikke muslim. Ikke indisk.
Han er ikke tysk. Han er ikke engelsk.
Han er blot et menneske, der er vågnet.
Bhagwan ville skabe et nyt menneske.
FØDSELSDIAGRAM BHAGWAN SHREE RAHNEESH
SAMMENLÆGNING
FREMSYN
Et nyt menneske, som lever i indbyrdes harmoni...
i harmoni med naturen,
hvor alle nationaliteter,
alle hudfarver,
alle religioner...
sidder sammen.
Dette nye menneske har kun respekt for hinanden.
Østen er stadig usymmetrisk grundet den såkaldte spiritualitet.
Den er stadig fattig, uvidenskabelig, uden nogen teknologi.
Og Vesten har valgt materialisme.
Men mennesket er meget tomt og betydningsløst.
Uden spiritualitet findes der ikke noget midtpunkt.
Mennesket tilintetgøres.
Vestens menneske... er halvt.
Østens menneske er halvt.
Jeg bestræber mig på at skabe et helt menneske.
Den middelmådige guru afviser alting,
alle materielle ting, al seksualitet.
Før i tiden fungerede denne strategi.
Den var nem at sælge. Meget nem.
Men nu lever vi i moderne tider.
Bhagwan... kritiserede det hele.
Man kan være åndelig uden at afvise.
Nu findes der to måder.
Man kan enten undertrykke sex som førhen
ved brug af alle de såkaldte religiøse traditioner i verden,
eller man kan omdanne det.
Jeg vælger omdannelsen.
Derfor lærer jeg mine Sannyasin'er at være kreative.
At skrive musik, at digte
at male, at lave keramik...
At skabe noget!
Lige meget, hvad du gør, skal du bruge kreativitet.
Bring noget nyt til verden...
og dit sexliv vil blive opfyldt på et højere plan.
For mig var det, som om en dør sprang op,
for Bhagwan var eklektisk. Han var meget belæst.
Han var professor i filosofi,
og han talte om ting, jeg aldrig havde hørt om før.
Han talte om alle forskellige religioner.
Han talte om Buddha og om Zarathustra,
og jeg var meget tiltrukket af hans uærbødighed.
Jeg synes, den var forfriskende.
Det var vidunderligt for mig.
Man kan le ad ting. Man behøver ikke græde hele tiden over livet.
Han var kontroversiel og meget populær.
Han havde enorme kvaliteter.
Når man sad med ham i en sal med seks eller syv tusind mennesker...
og alle i rummet, som var åbne for ham, er skæve.
Med "skæve" mener jeg, efter prædikenen
ville folk rejse sig for at gå og snuble, hvis de rejste sig for hurtigt.
Han ville lede den her ufattelige energi til folk.
Du skal have et sikkert sted, som du kan arbejde fra.
Et sted, hvor ordinære ting,
tabuer og forbud sættes til side.
Og det her er blot begyndelsen.
Der kommer mange flere.
De er på vej.
De andre, som kommer...
Millioner er på vej...
Derfor er jeres ansvar stort,
for I vil bane vejen.
Alle følte, de var ved starten på det fantastiske eksperiment.
Vi så, det virkelig havde mulighed
for at omdanne klodens bevidsthed.
Vi følte virkelig...
vi var blevet udvalgt.
Vi er materialistiske spiritister.
Verden har aldrig været ude for noget lignende.
Det her er et nyt eksperiment, en ny begyndelse.
Og fremtiden ser lys ud.
Min baggrund var erhvervsfinansiering.
Jeg fik job i en international bank på One Wall Street.
PRÆSIDENT RAJNEESH INTERNATIONAL
Jeg drømte om at skabe et holistisk samfund,
og det havde jeg gjort længe før, jeg blev Sannyasin.
Jeg opretter et firma ved navn Neo-Balance
for at fremme strømmen af varer til Indien
og forberede den basale infrastruktur, som det samfund kan nyde godt af.
På det tidspunkt var vi kommet til Vietnam-æraen.
Og det, vi fik at vide af vores regering, af vores kultur,
var ikke hele sandheden.
Det blev forventet, vi gik på universitet, fik job, stiftede familie,
og folk begyndte at stille spørgsmål ved
vores religioners og vores regeringers reelle motiv.
Jeg tror, det var, hvad så mange unge på det tidspunkt
gjorde oprør imod og vendte blikket indad for at finde de svar.
For mange er HPM-bevægelsen
århundredets vigtigste sociale opfindelse.
BIOFEEDBACK- VESTENS YOGA
HPM-bevægelsen er en forretning,
OPLEV NEW AGE
en undergrundsreligion,
en modkultur, et græsrodsfænomen,
TAROTKLASSE TIBETANSK MEDITATION
som tiltrækker hundredtusinder af normale mennesker.
For tilhængere af HPM kunne selvudfoldelse, indsigt,
kreativitet, åndelig udvikling,
efter sigende blive vores fremtid.
Osho var en del af den udvikling mod New Age.
Og i den ashram i Pune
fandtes de mest dynamiske New Age-terapier,
i hele verden.
Gennem Indien flokkedes de europæere og amerikanere,
som var kommet for at se, hvordan Østen var.
For mig er det her min familie, mit hjem.
Det er rigt og overvældende.
Vesten har intet til mig.
Jeg studerede andre spirituelle filosofier,
og beskæftigede mig med alt det esoteriske pis fra Berkeley.
Så kom en af mine venner hjem fra Pune...
og hun havde ændret sig så meget.
Hun havde fundet det, jeg søgte.
Jeg tog til Pune for selv at se det.
Det sikrede en stabil indtægtskilde
til at opfylde behovene fra et hurtigt voksende samfund.
Bhagwan havde økonomisk sans.
Folk fra Vesten ankom med dollars i stedet for rupier.
Meditation var et produkt.
Det var produktet, som skaffede pengene
til at gøre det arbejde, han havde i sinde at gøre.
Jeg mediterede ikke.
Det interesserede mig ikke.
Det er ikke min kop te.
Jeg holder af at arbejde.
Men det skabte ikke konflikt mellem mig og Bhagwan.
Jeg kendte til hans evner i markedsføring.
Jeg var god til at organisere...
til at skabe et kapitalistisk arbejdskollektiv.
Sheela var vaks. Hun var fornøjelig.
Hun var snu.
Hun havde sans for magt.
Hun var meget charmerende.
Hun var god til at tage sig af mennesker.
Hun kunne administrere et nyt samfund.
Og der var brug for penge.
Vi havde brug for boliger. Vi skulle opkøbe land.
Og jeg fandt på idéen.
Her er mindst tre eller fire tusind Sannyasin'ere...
og de kan låne os pengene.
I løbet af aftenen åbnede vi en lille bank med kortsystem.
Der var helt sikkert rigeligt med penge.
Vi sad inde med flere hundrede tusind dollars...
og det er mange penge i Indien.
Alle kollektiver fra førhen gik til på grund af den dumme opfattelse om,
man ikke burde skabe rigdom.
Bhagwans undervisning var, vi ikke behøver isolere os selv,
sidde i Himalaya-bjergene og meditere.
Vi skal være en del af markedspladsen.
Nu arbejder 1.500 Sannyasin'er i kollektivet.
De har brug for tøj.
De har brug for medicin.
De har brug for alt.
Kollektivet skal trives,
og den eneste løsning på dette er at være rige.
Jo mere vi gør, des større bliver vi.
Vi modtager flokke af mennesker.
Tilhængerne begyndte at kravle over muren.
Det var uendeligt.
Bhagwan iagttog mig.
Han ville sætte mig på prøve,
og jeg følte mig aldrig for betydningsløs til at sige min mening.
Når jeg ser tilbage, kan jeg sige...
han holdt skarpt opsyn med mig.
En af de første ting, vi gjorde, var at gå til hovedkontoret.
Det var et hovedkontor med glasfacade.
Når man kom ind af hovedporten, så man det straks.
En lillebitte indisk dame sad i en enorm stol i midten.
BHAGWANS SEKRETÆR
Hun var helt klart chefen der.
Og de sagde: "Dette er Laxmi. Hun er Bhagwans sekretær."
At være Oshos privatsekretær var mere, end man måske tror.
Oshos privatsekretær var ansvarlig for at administrere hele molevitten.
Bhagwans privatsekretær havde til opgave at bære korset for ham.
Det er en afsindig opgave.
Og Laxmis rolle var at være Bhagwans talskvinde.
Opfattelsen udefra var, at det var et klasseløst samfund.
Men når man tog til ashram,
fandt man ud af, der var folk, som havde forskellige grader af magt.
Jeg tog til kontoret for at søge arbejde.
På højre side af Laxmi sad en meget livlig, ung indisk kvinde.
SHEELA VICESEKRETÆR
Det var første gang, jeg mødte Sheela.
Hun sagde: "Du vil gerne arbejde?
Meget godt. Vi kan bruge en ansvarlig rengøringsdame."
Rengøringsdame?
Tog jeg så langt for at gøre rent?
Rengøring af offentlige toiletter var mit job det første år.
Bhagwan gad ikke have folk, som kom for mental underholdning.
Han ville have folk, der kunne støtte et samfund.
I de første år samlede vi en skare af yderst veluddannede intellektuelle,
læger, advokater, byplanlæggere.
Vores vision var at skabe et samfund,
som kunne bruges som et eksempel på, hvad var muligt i verden.
Dette ville blive den første Sannyasin-by.
Inden for fem år vil der være 50.000 Sannyasin'er der.
Og inden for ti år vil der være 100.000 Sannyasin'er der.
Bhagwan ville oprette et nyt samfund, et Buddhafield.
Dette Buddhafield var et forjættet land.
RADHA MEDITATIONSSAL
Så vi ledte efter land med det potentiale
til at rumme tilstrækkelig mange indbyggere,
med mulighed for at vokse.
Vi skulle have plads nok til 10.000 mennesker.
Vi havde brug for boliger, og Bhagwan skulle føres videre
til et nyt plan, et nyt niveau.
Bhagwan sendte Laxmi ud for at lede efter nyt land,
og han bad hende om ikke at komme tilbage, før det var lykkedes hende.
Han sendte Laxmi til Delhi...
Kutch...
Bombay.
Problemet var...
det var den gang, fru Gandhi var statsminister.
Og vi endte i en politisk hårdknude.
De opfattede os som en trussel mod deres samfund.
Og jeg tænkte: "Her er han, den her fantastiske åndelige lærer,
som ikke får muligheden for at udtrykke sig selv i sit eget land.
Det var i Pune.
Der var en fundamental hindu,
som rejste sig op midt i prædiken
og kastede en kniv efter Bhagwan.
Kniven ramte ikke Bhagwan,
men det var tæt på.
Det stod nu klart for Bhagwan,
at vi måtte træffe andre foranstaltninger
for at beskytte ham, hans ashram og hans folk.
På det tidspunkt går jeg ind på hans bibliotek,
henter en udgave af den amerikanske borgerrettighedslov og grundlov.
De Forenede Stater giver alle ret til at udøve en religion.
Og jeg tænkte, vi virkelig burde overveje at forlade Indien.
En aften stod jeg ud af brusebadet,
og der lå en telefonbesked.
Jeg blev kaldt ind på Bhagwans værelse.
Han sagde: "Sheela, du kommer ude foran."
Og han spurgte: "Hvad synes du om Laxmi?"
Jeg sagde til Bhagwan: "Det ser ikke for godt ud der."
Laxmi er ikke i stand til at organisere et land for ham.
Og han spurgte mig: "Hvor bringer man en mand som Bhagwan?"
Så jeg sagde: "Jeg kan måske håndtere det i Amerika?"
Han nærmest strålede.
Og jeg fortæller Bhagwan,
jeg var overbevist om, vi ikke ville få problemer i USA.
Jeg troede, Grundloven var ukrænkelig.
Så siger han: "Sheela, jeg har noget til dig."
Han lægger sin hånd på mit hoved.
Jeg kiggede bare på ham...
tårerne flød ud af mine øjne.
Og han siger: "Sheela, du er min nye sekretær."
Dernæst siger han:
"Okay, led efter et sted i Amerika."
Det var i 1968.
Jeg var 17 år gammel.
Vores fader sagde: "Jeg sender jer til Amerika for at lære."
MONTCLAIR STATSUNIVERSITET
Hvad glædede jeg mig til i Amerika?
I det øjeblik var det nok det hele.
Amerika var det forjættede land.
Jeg var fascineret over idéen om frihed,
at opleve ligheden blandt mænd og kvinder.
Og farve... var vigtig.
I min første time
på Montclair Statsuniversitet,
mødte jeg min mand, Mark.
Han var endnu ikke Chinmaya.
En smuk mand.
Min første kærlighed.
Hans humor var typisk jødisk og fik mig altid til at grine.
Jeg ville få mavepine.
Vi holdt af at gå tur på Canal Street,
de enorme bygninger,
at spise pickles fra den store tønde.
Og jeg havde det så godt.
Men han var syg.
Mark havde lymfekræft.
Han havde kæmpet med det i 13 år.
Døden var uundgåelig,' og sad altid i baggrunden og lurede.
Natten inden han døde,
så jeg mig selv i spejlet,
og pludselig ser jeg, mit ansigt er gråt.
Jeg vidste, der var noget galt med Chinmaya.
Jeg sagde til Bhagwan:
"Jeg tror, Chinmaya er ved at dø."
Han sagde: "Din fornemmelse er korrekt.
Men du skal ikke have tårer i øjnene,
for hvis han ser tårer, vil det være svært for ham at dø."
Og jeg fældede ingen tårer foran Chinmaya.
Jeg har ikke kendt til sorg så dyb som den.
Bhagwan sagde til lægerne, de skulle få mig til at sove i tre dage.
Da jeg vågnede efter tre dage...
sagde han: "Kapitlet er ovre.
Nu skal du fordybe dig i arbejdet."
Der kom en dag, hvor Bhagwan bekendtgjorde i en prædiken om morgenen,
at de fleste af os var klar til at kommunicere med ham i tavshed
og, at han ikke ville tale mere.
Det var uhørt. Ufatteligt.
Men han holdt op med at tale.
En Sannyasin sad ved siden af mig til morgenmaden i haven.
Jeg spurgte: "Hvordan har Osho det?" Hun svarede: "Han er tavs."
Jeg var helt dertil for at sidde foran ham og lytte,
og han er tavs.
Det betød også afsondrethed. Han så ikke nogen mennesker.
Når han er tavs,
hvem taler så?
Da Bhagwan holdt op med at holde foredrag,
blev jeg som sekretær hans talskvinde.
Byrden blev lagt på mine skuldre.
Vi ville forhindre, Bhagwan kom i nogen form for direkte konflikt med loven.
Og derfor fik jeg fuldmagt,
uigenkaldelig fuldmagt.
Man giver kun den form for magt
til nogen, som man stoler fuldt ud på.
Jeg havde et vigtigt møde med mit team.
Jeg bekendtgjorde, vi skulle til Amerika.
Jeg sagde: "I skal forstå, hvad det vil sige...
at tage dette enorme træ...
som befinder sig midt i Indien...
sprede dets grene og rødder ud."
Det var ufattelig risikabelt.
Jeg skulle forklare de mennesker,
hvad det betød at tie stille.
Ingen måtte få nogen anelse om, hvad der var ved at ske,
for hvis folk finder ud af det, så sker det ikke.
Jeg tog til Bombay.
Jeg begyndte at ansøge om visaene.
Jeg tog til immigrationsmyndighederne.
"Jeg vil tale med jer personligt."
Jeg kan se dokumentet foran mig,
den her lange telex, hvor der står, de bevilliger visa til Bhagwan.
Min chef på bestillingskontoret råbte, jeg skulle komme udenfor.
Vi kiggede spørgende på ham,
men vi skulle blot blive der.
Og så åbnede porten,
og Bhagwans hvide, pansrede Rolls Royce
kørte ud af porten,
ned ad indkørslen
og ud af ashram'ens port.
I de fire år jeg havde været i Indien, havde han aldrig været uden for ashram'en,
og pludselig var han væk.
Og vi måtte tage til lufthavnen midt om natten.
Vi havde skaffet en 747...
Pan-Am,
og afspærret hele den øverste etage til ham.
Dette er det skønne foto, hvor jeg skænker ham min første drink,
et glas champagne.
Og så tog han fat i flasken.
"Nu til min Sheela."
Og han skænkede op og gav det til mig.
Og så forlod vi Indien.
Guden er flygtet.
Det lader til, Bhagvam forlod ashram'en i Pune den 1. juni
uden varsel og uden at sige farvel.
Hans tilhængere har ingen anelse om, hvor han befinder sig.
Pålidelige kilder antyder, han er i USA.
Jeg tager tilbage til LA,
og jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre nu.
Jeg hængte ud med en tidligere kæreste en søndag morgen,
og jeg husker, jeg drak kaffe og spiste kager i sengen med hende.
Og hun henter LA Times,
GURU BRINGER SIN ASHRAM TIL OREGON
Og her var den her lange artikel af Russell Chandler.
Osho var i De Forenede Stater.
Langsomt men sikkert blev alt, hvad der kunne flyttes i ashram'en,
skilt ad og solgt og kørt væk.
Jeg havde bragt mine børn og min mand med mig til Indien for at bo med Bhagwan.
Alt det jeg havde kendt til, hele min verden var blevet splittet ad.
Jeg tog telefonen og ringede til nummeroplysningen,
og sagde: "Jeg vil snakke med folkene i Central Oregon."
Og hun svarede: "Et øjeblik."
Alle vidste, hvem han var, og hvad der foregik.
Jeg sagde blot: "Jeg er advokat i LA,
jeg har opofret mig før og vil vide, hvad jeg kan gøre."
Tredive sekunder senere, snakkede jeg med Sheela.
Hun sagde: "Kan du praktisere i Oregon?"
Jeg svarede: "Nej."
Hun sagde: "Skaf tilladelse i Oregon og kom herop."
Så det gjorde jeg.
Bhagwan, han var som porcelæn...
meget skrøbelig...
meget kostbar...
millioner af år gammel.
Og jeg var heldig nok til at få ansvaret for
at transportere ham fra det ene land til det andet...
i en meget ung alder.
Det var mit livs eventyr.
Jeg følte, som om nogen havde revet tæppet væk under mig.
Men jeg var besluttet på at vente.
Jeg vidste, han kom tilbage.
For hvis han ikke kom tilbage, hvad gjorde jeg så?
Tja, han kom ikke tilbage.
Han kom ikke tilbage i syv år.
Rajneeshpuram er en stor, levende opera.
Sheela var sopran.
Bhagwan var tenor.
Rajneeshpuram var kulissen.
Operaer er i sidste ende altid tragiske.
Men der var så mange aspekter, så mange dimensioner i denne opera.
Jeg ville gerne sige: "Folk fra Oregon...
betragt jer selv som heldige over, den opera skete for jer."
VELKOMMEN TIL ANTELOPE, BEBOERE 40 KØR FORSIGTIGT
Tekster af: Lise Lotte Leavitt