EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
BORGEMESTER AV ANTELOPE
Jeg gikk fra huset vårt til postkontoret,
som er tre eller fire kvartaler,
og stående midt i gaten
var en spe mann...
Jeg forstod at han ikke var amerikaner.
Man kunne kjenne igjen europeere på skoene deres.
De var fasjonable sko, ikke cowboy-støvler.
Han spurte: "Bor du her?" Jeg svarte: "Ja, jeg bor her."
Han sa: "De kommer.
Det er flere som kommer."
Han sa: "Det kommer til å bli mye bråk.
Det kommer mye folk hit."
Det hørtes usannsynlig ut.
Hvem kunne sett for seg at det gikk som det gikk?
Du kunne ikke drømt om noe sånt.
Mye mer skremmende enn noen kunne forestilt seg.
Antelope var et rolig lite sted i midten av ingensteds.
Mer eller mindre isolert fra alt.
Antelope...
...bare en søvnig liten by med ca. 50 innbyggere.
LOKALE BØNDER
Det var lite, stille.
Det var et postkontor.
En butikk.
En gammel skole.
Og en gammel kirke.
Antelope er helt klart stille.
Alle i Antelope kjenner hverandre.
LOKAL BONDE
Og alle gikk overens og hjalp hverandre.
Det var felles middager og julefester.
Det var folk fra arbeiderklassen som hadde pensjonert seg
og for første gang funnet et hus de hadde råd til å kjøpe.
De ønsket bare å nyte de siste årene i ro og fred...
...og nyte privatlivet sitt.
Det var en knøttliten artikkel i avisen.
Bare to eller tre setninger.
Noe om at en guru for de rike, med en Rolls Royce,
hadde kjøpt et gårdsbruk i Antelope,
og jeg tenkte bare at det var sprøtt.
Jeg vet ikke noen annen måte å si det på.
De kjøpte Big Muddy Ranch, som var rundt 324 000 mål.
Bratte, steinete, runde åssider.
Det er vilt og ujevnt.
Der ute finnes det ingenting,
bare et par små, gamle bygninger og 250 mål med steiner.
Folk ante ikke hva de drev med.
Vi hørte at en kult hadde kjøpt en...
De kalte det ikke en kult?
-Nei. -Jeg vet ikke.
En svær gruppe mennesker hadde kjøpt et jordbruk,
som virket litt rart.
Og plutselig ringer telefonen
og han sier: "Jeg er en bonde her oppe og det er folk som har kommet hit,"
og så sa han: "Gjør alt du kan
for å holde dem unna."
Hva er det som skjer?
Jeg trodde en helt ny verden skulle åpne seg for meg.
Vi lurte på hvem disse menneskene var.
Hvorfor er de her?
Hvor lenge skal de bli?
Hva er det dette handler om?
Med en gang prøvde de å stenge alle veiene rundt seg
så folk ikke kunne komme inn.
Og da begynner du å lure:
"Hva er de tilber her?"
Og det tok ikke lang tid før Bhagwan kom
og vi fikk se hva det var.
Noen av naboene mine ved Antelope kunne se
alle byggematerialene og mobile hus som ble flyttet inn,
lass på lass.
Og det var opplagt at dette ikke var nødvendig for å drive en gård.
Det var rykter om
at visjonen hans var en by med 50 000 innbyggere i ørkenen.
Og denne lille planen ble mye større i løpet av bare én uke eller to.
Mange mistenkte at de hadde en langsiktig plan.
Ingen kunne forestille seg at det ville få det omfanget det gjorde.
Jeg forteller folk om det i dag, og de tror fortsatt ikke på det,
for det er bare alt for utrolig. Hvordan kunne dette skje?
Noen vil skrive en bok om dette,
og jeg garanterer dere at når den boken kommer ut,
så vil de som leser den kalle det fiksjon.
Vi hadde ingen anelse om at vi skulle komme over...
SJEF FOR FBI SIN SPESIALETAT
...den største forgiftningsaken i USAs historie,
den største telefonavlyttingssaken,
og den største immigrasjonssvindelen som hadde skjedd i USA.
I begynnelsen, da de først kom hit, så introduserte de seg,
og sa at alt vi vil er å så vår egen jord,
følge religionen vår, og være gode naboer.
Og du kan si problemene begynte da Sheela kom hit.
Ma Anand Sheela kontrollerte Rajneesh Foundation
og dens titalls millioner dollar.
Nå sier guruen at...
Ma Anand Sheela var Bhagwans personlige sekretær.
Så hun var hans talsperson.
Hun var, slik jeg så det, den som styrte hele samfunnet.
Bhagwans rådgiver, Ma Anand Sheela,
og et dusin andre ledere av samfunnet
mistenkes å gjemme seg i Sør-Tyskland.
Hun hadde vært involvert med Bhagwanen en stor del av livet sitt.
Jeg vet ikke om du vil kalle det oppdratt i jobben,
med hun hadde helt klart smurt seg inn i den sirkelen
til et punkt hvor hun var en høyt betrodd løytnant.
Føderale myndigheter i dette landet har spurt regjeringen i Vest-Tyskland
om å utlevere Ma Anand Sheela til USA.
Sheela, en tidligere sekretær av Bhagwan Rajneesh,
er tiltalt for svindel og drapsforsøk i Oregon.
Hun hadde sin egen agenda og trodde ikke at noen kunne komme i veien.
Vet politiet hvor Sheela befinner seg på dette tidspunktet?
Vi er blitt fortalt at hun bor i en skog et sted utenfor Zurich.
MAISPRACH, SVEITS
Med hver krone, kommer giljotinen.
Uten giljotinen, kan du ikke bære kronen.
Og det var min skjebne.
Men hvorfor må man putte noen under giljotinen?
På grunn av styrken deres.
De vil ødelegge styrken deres.
Og til tross for giljotinen, har de ikke drept meg ennå.
De har ikke drept ånden min ennå.
Hvor enn jeg går, så vil jeg alltid bære kronen...
...uten å være redd for giljotinen.
Jeg har blitt anklaget for en lang liste med grufulle forbrytelser.
Alle som forsøk, selvfølgelig.
Normalt så lykkes jeg i det jeg gjør.
Det er en spøk.
Verden har myrdet meg,
og min karakter, så ofte.
Jeg har ingenting å tape.
Hva har jeg å tape?
DEL ÉN
Mitt første møte med Bhagwan...
Jeg var bare en ung jente på 16 år.
Vi ble fortalt av faren vår at vi skulle besøke Bhagwan.
Han sa at dersom denne mannen lever lenge, så blir han den andre Buddha.
Han hadde Saraswati på tungen.
Gudinnen av kunnskap på tungen.
Og vi dro til leiligheten hans.
Jeg satt bakerst mot veggen med faren min.
Stuen hadde en vakker morgenbris i desember.
Alle veggene var dekket med hundrevis av bøker.
Og...
Jeg så Bhagwan og det var slutten på meg.
SENERE KJENT SOM OSHO
Bhagwan kom bakfra sånn her
i hans hvite sjal
og en lungi og ikke noe under,
med et vakkert hårete bryst.
Og da, alt jeg forstod var
at tårer rant nedover kinnene mine.
Jeg så smilet og de åpne armene.
Og jeg bare gikk inn i favnen hans.
Og hele hodet mitt smeltet.
Det var i dette øyeblikket...
...hvis døden hadde kommet...
...så hadde jeg akseptert den.
Livet mitt var komplett. Livet mitt var fullendt.
Roger og jeg giftet oss i 1966.
Og på den tiden, hvor vi bodde i Vest-Australia...
...så var det helt normalt at du giftet deg og fikk en familie.
Så to år etter vi var gift ble sønnen vår, Peter, født.
Men drømmen vi hadde levd...
...unge mennesker, de møtes, de blir forelsket,
de gifter seg, de får barn,
de lever lykkelige alle sine dager.
Det er ikke slik jeg tror det er.
Det er annerledes.
Og jeg var bitter og sint.
Roger og jeg hadde store problemer i ekteskapet vårt.
Jeg holdt alt inne,
og så eksploderte jeg plutselig.
Jeg sa til meg selv: "Jeg vil ikke komme hit igjen.
Jeg liker det ikke. Jeg må gjøre noe med dette."
En ung nabo
hadde fortalt meg om en psykolog i det offentlige helsevesenet.
Roger ble med meg.
Jeg var veldig nervøs,
og en mann kom ut av denne lille bygningen og kom mot oss.
Jeg la ikke en gang merke til at han hadde på seg en lang, oransje kåpe...
...og et kjede med perler rundt.
Han sa: "Vi skal lage et meditasjonssenter her.
Dette er lite nå. Dette er bare begynnelsen.
Og nå skal vi meditere."
Jeg sa: "Meditasjon? Hva er det?"
Vi ble invitert inn i den lille bygningen.
Det var flere andre som også hadde på seg oransje klær.
Og det var svære fotografier av Bhagwan.
Virkelig skinnende øyne...
...som dype brønner.
Psykologen ga Roger og meg en maske slik at vi ikke kunne se.
DYNAMISK MEDITASJON
Dynamisk meditasjon er en kombinasjon av hinduisme og psykoterapi.
DEL 1. KAOTISK PUSTING
Han fortalte at vi måtte puste veldig fort og kraftig
inn og ut av nesen
til den første delen av musikken.
Hyppig pusting og hyperventilering
er designet for å stimulere slangekraften kalt Kundalini.
I den andre delen skulle vi slippe alt.
DEL 2. EKSPLODERE
Skrike og hyle hvis vi følte for det.
Uansett hva som kom, skulle vi bare få det ut.
DEL 3. HOO!
Og i den tredje delen,
så skulle vi putte hendene opp og hoppe opp og ned.
Og hver gang bena dine traff bakken, skulle du si: "Hoo! Hoo!"
DEL 4. STILLHET
Og så den fjerde delen...var stillhet.
Du lå bare stille.
Men da det var over, så bare gråt jeg.
Det var min forløsning.
Jeg bare gråt.
Roger lette etter meg blant alle menneskene.
Det var en ganske stor gruppe mennesker, og han dro meg i klærne.
Han dro meg hardt og skrek: "Kom tilbake! Kom tilbake!"
Han ga ikke slipp og sa: "Kom tilbake! Kom tilbake."
UKJENT LOKASJON
Først må du forstå at majoriteten av Sannyasin-ere i dag
ble Sannyasin-ere etter at Osho døde.
De så ham aldri. De hørte ham aldri. De var aldri på gården.
De som var på gården deler et bånd.
BHAGWANS PERSONLIGE ADVOKAT
Det er kanskje som å gå gjennom krig sammen?
Man deler et bånd fordi man har gått gjennom en ekstremt intens opplevelse
hvor man relaterer seg til hverandre...
...med en veldig dyp fortrolighet og bånd
som går utenom familie.
Kjærlighet.
De av oss som var der.
Jeg ble født på den beste tiden og det beste stedet
av alle som blir født i verdens historie.
Jeg ble født i USA på slutten av 40-tallet, etter krigen,
da middelklassen endelig slo gjennom og kunne ha en god levestandard.
Hvis du var smart så kunne du få en utdannelse selv om du ikke hadde penger.
Så jeg studerte juss.
Og...
Jeg var smart.
Og jeg var aggressiv, og jeg var truende.
Og på den arenaen, for første gang i mitt liv, så var det verdt noe.
Jeg ble rekruttert av et firma i Los Angeles, Manatt.
På den tiden var det det raskest voksende advokatfirmaet i USA.
Jeg var andre senior prosessadvokat.
Jeg var flink med saker.
Forhandlingsprosessen.
Det var som om jeg var født til å gjøre det.
Jeg representerte Jack Kent Cooke og Lakers,
Linda Ronstadt.
Jeg hadde en svær sak for Shaun Cassidy.
Det var ganske kult.
Men jeg jobbet ræva av meg.
Jeg var utslitt. Jeg var ferdig.
Jeg hadde en kamerat, en av mine beste venner,
han skulle til India.
Jeg hentet ham faktisk da han kom tilbake,
og vi gikk en tur i fjellene.
Det var en '64 Volkswagen van.
Han hadde blitt helt forandret.
Han var 20 år yngre.
Ansiktet hans lyste.
Han smilte som et barn.
Sam tok med noen kassetter av Osho.
Jeg hadde aldri hørt kassetter av Osho før.
Og jeg bare visste at livet mitt hadde forandret seg.
Bhagwan var veldig moderne.
Veldig hip.
En trend.
Han appellerte til de intellektuelle.
Intellektuelle som var lei av tradisjon og den konvensjonelle livsstilen.
Da jeg ble kjent med Bhagwan, så var han full av styrke.
Det var en ustoppelig styrke.
Bhagwan snakket med små grupper mennesker,
og der fant han nye følgere.
Han tiltrakk seg samfunnets elite.
Han begynte å publisere sine egne bøker.
Og før vi visste ordet av det...
...så var han større enn en rockestjerne.
Stadioner var fulle.
Jeg vil si 20 000, 30 000 mennesker.
Jeg husker en dag det begynte å regne,
og et par mennesker begynte å reise seg...
...og et rop fra Bhagwan:
"Så dette er de søkende. De tåler ikke engang noen få dråper regn."
Alle stod der.
Det var komplett stillhet.
Og han fortsatte å snakke.
Og vi dro på en forelesning.
Og plutselig, ber Bhagwan meg om å komme frem.
Jeg satt en halv meter fra føttene hans.
Han velsignet meg og sa:
"Sheela, du er forelsket i meg
og jeg er forelsket i deg."
Han var ikke redd for å provosere.
Han snakket om spiritualitet, kapitalisme, seksualitet.
Han var så revolusjonerende.
Flere og flere folk fra Vesten kom.
Han ønsket å skape et internasjonalt samfunn.
Et samfunn hvor han kan meditere og skape et energifelt.
Så Bhagwan bestemte seg for å flytte til Pune.
Det var nødvendig å være nær ham.
Hans fysiske kropp var så viktig for oss alle.
Jeg ble veldig utålmodig og ville dra til India for å møte Bhagwan.
Noen av de som kom til meditasjonssenteret
hadde dratt dit og kommet tilbake.
De snakket om ashramet, om Bhagwan,
og at du kunne sitte ved føttene hans.
Og jeg utviklet dette behovet for å sitte ved føttene til mesteren min.
Og på et tidspunkt sa jeg bare: "Jeg drar til India."
Etter at jeg skilte meg...
Når jeg stod opp om morgenen, så tenkte jeg: "Hva er det jeg driver med?"
Hva er det jeg driver med?
Spiser for mye, drikker for mye.
Jobber for mye.
For hva da?
Jeg bestemte meg for at nok var nok. Jeg sluttet som partner.
Folk syntes jeg var gal som gikk bort fra en gullmine.
Så jeg dro til India.
Jeg husker første gang jeg fløy til India.
Jeg gikk av flyet. Jeg er i en taxi.
På en vei med to filer
og disse indiske lastebilene og buss- sjåførene holdt på å kjøre på hverandre.
Jeg var overveldet fra første stund.
Så mange mennesker,
så mange forskjellige lukter, dufter, alle blandet sammen,
og bråk.
Og de største slummene du har sett i ditt liv.
Og i midten av det hele er det et ashram.
Og det var en port.
Da porten åpnet seg, og jeg gikk gjennom med Roger,
så var det inn i en annen verden.
Det var veldig fredfylt.
Det var friskt og grønt.
Det var små grupper av mennesker kledt i oransje
som satt eller stod rundt omkring og snakket lavt til hverandre.
Det var en ordentlig oase.
Og Bhagwan sitt hus var synlig, såvidt, gjennom det grønne.
Det var en sterk følelse av...
"Endelig, vi har kommet frem."
Det var en solfylt dag, vakker.
Det var mange vakre, gamle trær,
fullt av papegøyer, tusenvis av papegøyer,
og alle disse menneskene, et hav av dem, gikk med brune kleder.
Men det var en veldig rolig flokk.
Folk som snakket med folk.
Folk som satt og drakk te. Folk som klemte hverandre.
Jeg ville bare være der.
Jeg følte at jeg hadde ankommet.
Jeg følte at etter å ha tilbrakt et liv
et sted hvor jeg følte at jeg ikke hørte til,
inkludert familien min,
så følte jeg at jeg hadde kommet hjem.
Bhagwan holdt en forelesning hver morgen,
og det var første gangen jeg fysisk så Bhagwan.
På den tiden gikk Bhagwan med en veldig enkel hvit kjortel,
lange ermer ned til anklene hans.
Han hadde langt skjegg.
Han så ut som en leder.
Han kom ut av døren med hendene foldet i namaste,
som er en hilsen,
og gikk fra døren til stolen sin.
Og for meg så var det som om han ikke var nær bakken.
Han bare svevde dit.
Det var en liten bevegelse i skjegget hans fra bevegelsene han gjorde.
Og så satte han seg ned.
Jeg lente meg mot myggnettene bakerst.
Jeg var ubetydelig.
Og det var så sterkt å høre på ham og være med ham.
Det var så sterkt.
Jeg husker ikke engang hva jeg tenkte,
men plutselig satt jeg ved føttene til Bhagwan.
Og så snakket han til meg.
Jeg er ikke spesiell på noe vis.
Jeg sier ikke at jeg er Guds sønn.
Jeg sier bare én ting: at jeg sov, og nå er jeg våken.
Du sover og du kan også være våken.
Jeg vil fortsette å prøve og hjelpe folk med å våkne.
Det våkne mennesket er et nytt menneske.
DET NYE MENNESKET
Han er ikke kristen. Han er ikke Hindu.
Han er ikke Muhammad. Han er ikke inder.
Han er ikke tysker. Han er ikke engelsk.
Han er kun et våkent menneske.
Bhagwan ville skape et nytt menneske.
Et nytt menneske som lever i harmoni med andre...
...som lever i harmoni med naturen,
hvor alle nasjonaliteter,
alle farger,
alle religioner...
...sitter sammen.
Dette nye mennesket har bare respekt for hverandre.
Østen har forblitt uutviklet på grunn av en liksom-spiritualitet.
Den har forblitt fattig, uvitenskapelig, uten noe teknologi.
Og Vesten har valgt materialisme.
Men mennesket er veldig tomt og meningsløst.
Uten spiritualitet finnes det ikke noe senter.
Mennesket faller fra hverandre.
Det vestlige mennesket er halvt.
Det østlige mennesket er halvt.
Min jobb er å skape det hele mennesket.
Den tradisjonelle guruen nekter seg alt,
alt som er materielt, all seksualitet.
Før i tiden fungerte den merkelappen.
Du kunne selge det. Bra.
Men nå befinner vi oss i en moderne tid.
Bhagwan angrep alt dette.
Du kan være spirituell uten å nekte deg ting.
Det er to veier:
Enten undertrykk sex slik det har blitt gjort
av de såkalte religiøse tradisjonene i verden,
eller forandre den.
Jeg er for forandring.
Derfor lærer jeg mine Sannyasin-er å være kreative.
Skap musikk, skap poesi,
skap maleri, skap keramikk...
Skap noe!
Hva enn dere gjør, gjør det med kreativitet.
Skap noe nytt...
...og seksualiteten deres vil bli tilfredsstilt på et høyere plan.
For meg var det som om en dør ble slått åpen,
for Bhagwan var veldig eklektisk. Han var veldig belest.
Han var professor i filosofi,
og han snakket om ting som jeg aldri hadde hørt om før.
Og han snakket om alle de forskjellige religionene.
Han snakket om Buddha og Zarathustra,
og jeg var veldig tiltrukket av hans respektløshet.
Jeg fant den veldig forfriskende.
For meg var det vidunderlig.
Du kan le av ting. Du behøver ikke gråte over livet hele tiden.
Han var kontroversiell og veldig populær.
Han hadde enorme kvaliteter.
Når du satt i en hall med ham og seks eller syv tusen andre mennesker...
...og alle som var åpne for ham var høye på det han sa.
Jeg mener "høye" i den forstand at etter foredraget hans,
når folk skulle reise seg, så falt de hvis de gjorde det for fort.
Han videreførte denne utrolige energien til mennesker.
Du må ha et trygt sted hvor du kan jobbe.
Et sted hvor vanlige ting,
tabuer, hemninger, er satt til siden.
Og dette er bare begynnelsen.
Mange flere vil komme.
De er på vei.
De andre som kommer...
Det kommer flere millioner til...
Derfor er ansvar et deres stort,
for dere vil lede vei.
Alle følte at de var på begynnelsen av et digert eksperiment.
Og vi så at det virkelig hadde potensiale
til å forandre bevisstheten til verden.
Vi følte oppriktig...
...at vi var det valgte folket.
Vi er materialistiske spiritualister.
Noe lignende har aldri skjedd før i verden.
Dette er et nytt eksperiment, en ny begynnelse.
Og det finnes en fantastisk framtid for den.
Jeg hadde en bakgrunn i forretningsfinans.
Jeg fikk en jobb i en internasjonal bank på One Wall Street.
Jeg ville skape et holistisk samfunn,
og jeg ville det lenge før jeg ble en Sannyasin-er.
Jeg startet et selskap kalt Neo-Balance
for å faselitere innsalg av varer til India
og å skape en infrastruktur som det samfunnet kunne nyte av.
Vi var på vei inn i Vietnam-perioden.
Og det vi ble fortalt av regjeringen vår, av kulturen vår,
var ikke det som skjedde.
Det var forventet at vi skulle få en utdannelse, en jobb, stifte familie,
og folk begynte å sette spørsmålstegn
ved gyldigheten av religionene våre, regjeringen vår.
Og jeg tror det er det mange av ungdommene på denne tiden
gjorde opprør mot, og forsøkte å finne svarene i seg selv.
For mange er bevegelsen for det menneskelige potensialet
århundrets viktigste sosiale oppfinnelse.
Bevegelsen for det menneskelige potensialet har blitt en forretning...
...en undergrunnsreligion,
en motkultur, et grasrotsfenomen...
...som tiltrekker seg hundretusenvis av vanlige folk.
For de menneskelige potensialistene er selvrealisering, opplysning,
kreativitet, spirituell utvikling,
dette, sier de, er vår fremtid.
Osho var en del av New Age-bevegelsen som blomstret.
Og i ashramet i Pune
fantes de mest dynamiske New Age-terapiene
som eksisterte i verden.
Overalt i India var disse europeerne og amerikanerne
som kom for å se hvordan Østen var.
For meg er dette familien min, hjemmet mitt.
Det er rikt, det er overflod.
Det er ikke noe i Vesten for meg nå.
Jeg studerte andre spirituelle filosofier
og gjorde det esoteriske spirituelle våset som er på Berkeley.
Og så kom en venn av meg tilbake fra Pune...
...og jeg så mye forandring i henne.
Jeg følte hun hadde funnet det jeg lette etter.
Så jeg dro til Pune for å finne det.
Dette ga en stødig økonomi
for å tilfredsstille behovene til et raskt voksende samfunn.
Bhagwan forstod seg på økonomi.
De fra Vesten kom med dollar i stedet for rupier.
Meditasjon var et produkt.
Det var produktet som skaffet pengene
til å gjøre det arbeidet han så for seg.
Jeg var ingen mellommann.
Jeg har ingen interesse for det.
Det er ikke noe for meg.
Jeg liker å jobbe.
Men det var ingen konflikt mellom meg og Bhagwan.
Jeg kjente hans markedsføringsevne.
Jeg visste hvordan å organisere...
...hvordan å skape et kapitalistisk arbeidssamfunn.
Sheela var smart. Hun var hyggelig.
Hun var lur.
Hun hadde en følelse for makt.
Hun var veldig sjarmerende.
Hun visste hvordan å hanskes med folk.
Hun visste hvordan å operere et nytt samfunn.
Og penger trengtes.
Vi trengte boliger. Vi trengte å kjøpe nytt land.
Og jeg kom opp med ideen.
Her er minst tre, fire tusen Sannyasiner...
...og de kan låne oss pengene.
Og over natten laget vi en liten bankkonto med et kortsystem.
Det var definitivt en stor kontantstrøm.
Flere hundre tusen dollar var i omløp...
...og det er mye penger for India.
Alle tidligere samfunn har dødd på grunn av denne dumme ideen
om at du ikke skal skape rikdom.
Bhagwans lærdom var at vi ikke behøver å isolere oss selv,
sitte i Himalaya-fjellene og meditere.
Vi skulle være en del av markedet.
Nå jobber 1500 Sannyasins i samfunnet.
De trenger klær.
De trenger medisiner.
De trenger alt.
Dette samfunnet kommer til å leve,
og den eneste måten det kan gjøre det på er ved å bli rikt.
Jo mer vi gjør, jo større blir vi.
Folk flokket til oss.
Følgere begynte å komme over muren.
Det stoppet ikke.
Bhagwan observerte meg.
Han ville teste meg,
og jeg følte aldri at jeg ikke kunne si det jeg ønsket til han.
I etterkant kan jeg si...
...han holdt øye med meg.
En av de første tingene vi gjorde var å gå til kontoret.
Dette var et kontor med glass.
Det var det første du så når du gikk inn porten.
Det var en liten indisk kvinne som satt i en diger stol i midten.
BHAGWAN SIN SEKRETÆR
Hun var helt klart sjefen der.
Og de fortalte oss at dette var Laxmi. Dette er Bhagwan sin sekretær.
Å være personlig sekretær til Osho betydde mer enn du trodde.
Osho sin private sekretær var ansvarlig for å administrere alt.
Rollen som personlig sekretær for Bhagwan betydde at du bar korset for ham.
Det er en vanvittig rolle.
Og Laxmi sin rolle var å være Bhagwan sin talsperson.
Oppfatningen fra utsiden var at dette var et klasseløst samfunn.
Når du faktisk kom til ashramet,
forstod du at folk hadde forskjellige grader av makt.
Så jeg gikk til kontoret for å spørre om jobb.
Laxmi hadde, på høyre side, en veldig livlig, ung indisk kvinne,
ASSISTERENDE SEKRETÆR
Og det var første gang jeg møtte Sheela.
Hun sa til meg: "Du vil jobbe?"
Veldig bra. Vi trenger en ansvarsfull vaskehjelp.
Vaskehjelp?
Jeg kom hele denne veien for å vaske?
Å vaske offentlige toaletter var jobben min det første året.
Bhagwan ville ikke ha folk som kom for mental underholdning.
Han ville ha folk som kunne støtte et samfunn.
I begynnelsen samlet vi godt trente intellektuelle,
leger, advokater, byplanleggere.
Vår visjon var å skape et samfunn
som kunne bli brukt som eksempel på hva som var mulig i verden.
Dette blir den første Sannyasin-byen.
Innen fem år vil 50 000 Sannyasin-er bo der.
Og innen ti år vil 100 000 Sannyasin-erbo der.
Bhagwan ønsket å skape et nytt samfunn, et Buddha-felt.
Dette Buddha-feltet var det lovende land.
Så vi lette etter land som hadde det potensialet
til å opprettholde en stor nok befolkning,
og som hadde potensiale til å vokse.
Vi måtte ha nok plass til 10 000 mennesker.
Vi trengte boliger og Bhagwan trengte å komme seg videre
til et annet platå, et annet nivå.
Bhagwan sendte Laxmi ut for å se etter nytt land,
og sa at hun ikke skulle komme tilbake før hun hadde gjort en avtale.
Han sendte Laxmi til Delhi...
Kutch...
Bombay.
Problemet var...
...at det var tid for Mrs. Ghandi, statsministeren.
Og politisk kom vi i en låst situasjon.
De så på oss som en trussel mot samfunnet deres.
Og jeg tenkte, her er han, denne fantastiske, spirituelle lederen
som ikke får uttrykke seg i sitt eget land.
Det var mens vi fortsatt var i Pune.
En fundamentalistisk hindu
reiste seg midt i forelesningen
og kastet en kniv på Bhagwan.
Kniven traff ikke Bhagwan,
men det var nære på.
Det ble klart for Bhagwan
at vi måtte bruke andre midler
på å beskytte ham, hans ashram, og hans folk.
På den tiden gikk jeg til biblioteket hans
og fant et eksemplar av Grunnloven.
USA gir alle mennesker rett til å praktisere en religion.
Og jeg tenkte at å komme oss ut av India var noe vi burde utforske.
En kveld kom jeg ut av dusjen
og jeg hadde fått en melding på telefonsvareren.
Jeg ble kalt inn til Bhagwan sitt rom.
Og han sa: "Sheela, kom foran meg."
Og han spurte meg: "Hva synes du om Laxmi?"
Jeg sa til Bhagwan: "Jeg ser ikke håp der."
Laxmi er ikke kapabel til å organisere et land for ham.
Og han spurte meg: "Hvor tar du en mann som Bhagwan?"
Jeg svarte: "Kanskje jeg kan finne ut av ting i Amerika."
Det var som om han lyste opp.
Og jeg sa til Bhagwan
at det var min overbevisning at vi ikke ville få problemer i USA.
Grunnloven, tenkte jeg, var veldig hellig.
Og så sa han: "Sheela, jeg har noe til deg."
Han puttet hånden sin på hodet mitt.
Jeg bare så på ham...
...tårer rant fra kinnene mine.
Og så sa han: "Sheela, du er min nye sekretær."
Og det neste han sa var:
"Ok, se etter et sted i Amerika."
Det var '68.
Jeg var 17 år.
Faren vår sa: "Jeg sender dere til Amerika for å lære."
Hva gledet meg med Amerika?
Alt, antar jeg, på den tiden.
Amerika var landet med potensiale.
Jeg var fascinert av ideen om frihet,
å se likheten mellom menn og kvinner.
Og farge var viktig.
I den første klassen jeg hadde
på Montclair State College,
møtte jeg ektemannen min, Mark.
Han het ikke Chinmaya enda.
En vakker mann.
Min første kjærlighet.
Han hadde en totalt jødisk humor, som fikk meg til å le.
Jeg fikk vondt i magen.
Vi likte å gå på Canal Street,
de store bygningene,
spise pickles fra de store kurvene.
Og jeg var så lykkelig.
Men han var en syk mann.
Mark hadde Hodgkins sykdom.
Han kjempet med det i 13 år.
Døden var et nakent sverd, og den var alltid der, sittende.
Natten før han døde,
så jeg meg selv i speilet
og jeg ser at ansiktet mitt plutselig har blitt grått.
Da visste jeg at noe var galt med Chinmaya.
Og jeg sa til Bhagwan:
"Jeg tror Chinmaya dør."
Og han sa: "Du føler riktig.
Men jeg vil ikke at du skal ha tårer i øynene,
for hvis han ser tårer, så blir det vanskelig for ham å dø."
Og jeg lot ikke én tåre falle foran Chinmaya.
Jeg har ikke kjent en så dyp sorg.
Bhagwan ba legene gjøre så jeg sov i tre dager.
Da jeg våknet etter tre dager...
...sa han: "Dette kapittelet er ferdig.
Nå dedikerer du deg til arbeidet ditt."
Det kom en dag hvor Bhagwan annonserte, under en forelesning på morgenen,
at nå var nok av oss klare for å kommunisere med ham i stillhet
og at han ikke kom til å snakke lengre.
Uhørt. Utrolig.
Men han sluttet å snakke.
Og det er en Sannyasin som sitter ved siden av meg i hagen til frokost.
Jeg sa: "Hvordan har Osho det?" Og hun sa: "Han er i stillhet."
Jeg har kommet hele denne veien for å sitte foran ham og høre på ham,
og han er i stillhet.
Og det betydde også alene. Han møtte ingen.
Når han går inn i stillhet,
hvem skal snakke?
Da Bhagwan sluttet å gi offentlige forelesninger,
ble jeg hans talsperson, som hans sekretær.
Alt ble puttet på mine skuldre.
Vi ville ikke at Bhagwan skulle komme i en direkte konflikt med loven.
Og derfor ble jeg gitt fullmakt,
ugjenkallelig fullmakt.
Man gir kun slik makt
til en man stoler på helt og holdent .
Jeg hadde et svært møte med teamet mitt.
Jeg erklærte at vi skulle til Amerika.
Jeg sa: "Forstå hva det betyr...
...å ta dette digre treet...
...som er midt i India...
...og å spre dets grener og røtter."
Det var massiv fare involvert.
Jeg måtte presentere disse menneskene
med hva det betyr å holde ting hemmelig.
Ingen skulle ha den minste anelse om hva som stod på,
for hvis folk visste om det, ville det ikke skje.
Jeg dro til Bombay.
Jeg begynte visumsøknaden.
Jeg dro til immigrasjonen.
Jeg sa: "Jeg vil snakke med dere på tomannshånd."
Jeg ser papiret foran meg,
denne lange faksen hvor de sier at Bhagwan har fått visum.
Sjefen min på booking-kontoret ba meg komme ut.
Og vi ser spørrende på ham,
men vi skulle bare bli værende.
Og i neste øyeblikk, åpner porten seg
og Bhagwan sin hvite, pansrede Rolls Royce
kjører ut av porten,
ned oppkjørselen,
og ut av ashramet.
I de fire årene jeg var i India hadde han aldri forlatt ashramet,
og plutselig var han borte.
Vi måtte dra til flyplassen midt på natten.
Vi hadde tatt en 747...
...Pan-Am,
og oppe, blokkert det totalt for ham.
Dette er det fine bildet hvor jeg skjenker ham min første drink,
et glass champagne.
Og så tok han flasken i hånden sin.
"Nå for min Sheela."
Og han skjenket et glass og ga det til meg.
Og vi forlot India.
Guden har dratt.
Det ser ut til at Bhagwan har forlatt ashramet i Pune den første juni
uten advarsel og uten å si farvel.
Hans følgere har ikke blitt gitt noen ideer om hvor han befinner seg.
Informert spekulasjon plasserer ham i USA.
Så jeg drar tilbake til LA,
og ante ikke hva jeg skulle ta meg til.
Jeg var sammen med en gammel kjæreste en søndag morgen,
og jeg husker jeg drakk kaffe og spiste kaker i sengen med henne.
Og hun tar med LA Times.
Og det var en diger artikkel av Russel Chandler.
Osho var i USA.
Sakte, men sikkert ble alt som var bevegelig i ashramet
tatt fra hverandre og solgt eller tatt bort.
Jeg hadde tatt med meg barna mine og mannen min for å bo i India med Bhagwan.
Alt jeg kjente, hele verdenen min, ble tatt fra hverandre.
Jeg tok telefonen og ringte 503 informasjon,
og sa: "Jeg vil snakke med disse menneskene i sentrale Oregon."
Og hun sa: "Et øyeblikk."
Alle visste hvem han var og hva som skjedde.
Og jeg bare sa: "Jeg er en advokat i LA,
jeg tok sannyas nylig, og jeg vil vite hva jeg kan gjøre."
Tretti sekunder senere snakket jeg med Sheela.
Og hun sa: "Kan du praktisere i Oregon?"
Jeg sa: "Nei."
Hun sa: "Få sertifikat i Oregon og kom hit."
Og det gjorde jeg.
Bhagwan var som porselen...
...veldig skjør...
...veldig verdifull...
...millioner av år gammel.
Og jeg var den heldige som fikk ansvaret for
å transportere ham fra et land til et annet...
...i en veldig ung alder.
Det var et livs eventyr for meg.
Det føltes som om noen hadde dratt et teppe bort fra under føttene mine.
Men jeg var fast bestemt på å vente.
Jeg visste at han ville komme tilbake.
For hvis han ikke kom tilbake, hva skulle jeg gjøre?
Han kom ikke tilbake.
Han kom ikke tilbake på syv år.
Rajneeshpuram er en stor, levende opera.
Sheela er soprano.
Bhagwan en tenor.
Rajneeshpuram settingen.
Operaer ender alltid tragisk.
Men det var så mange fasetter, så mange dimensjoner ved denne operaen.
Jeg vil si: "Folk av Oregon...
...vær glad denne operaen kom deres vei."
Oversatt av: Technicolor